Даниел Стийл
Ударите на сърцето

Превод от английски: Йорданка Пенкова, 1994

chitanka.info

„Посвещавам го на теб, Зара,

сладка грижа на дните ми.

Дано животът ти донесе

само радост и любов.

Посвещавам го и на баща ти,

който изпълни моя живот

с много радост и любов,

с нежни сърдечни трепети.“

От все сърце Д. Ст.

„Ударите на сърцето

То в гърдите се вълнува

и пулсира,

и тупти,

за какво ли си тъгува,

за кого ли то шепти.

Ударите на сърцето,

те са музика безценна,

длан в ръката тъй позната,

смелост вдъхваща и нежна.

Шум от стъпки в тъмнината,

близки,

чакани,

желани,

и надежди в бъднината,

вечно светли,

вечно млади.

Таз любов така лъчиста,

на живота дар небесен,

нежна,

сладостна

и чиста

с люлчина прекрасна песен.

Чудо мъничко — детето

сътворено в сладък миг,

с ударите на сърцето,

песен за мига велик.

Моето сърце навек е твое,

твоето пък мен принадлежи,

любовта ни свързва във окови,

силна,

чиста,

чак до сетни дни.

А нощта щом сенките изтрие

и когато бебето заспи,

таз любов,

таз сребърна магия,

тъй ни възвисява и трепти,

сякаш дъжд от звезден прах

нашепва

думи нежни и добри,

че за теб сърцето ми потрепва,

че на тебе то принадлежи.“

1

Стакатото на старата пишеща машина раздираше тишината в стаята. Облак синкав дим беше увиснал над ъгъла, където работеше Бил Тайпин. Очилата бяха бутнати високо над челото му, пластмасовата чашка с кафе подскачаше опасно близо до ръба на бюрото, пепелниците бяха препълнени, лицето му беше напрегнато и сините му очи пробягваха по написаното. Заудря клавишите по-бързо и по-бързо и хвърли поглед през рамо към часовника, който неумолимо тиктакате зад гърба му. Пишеше тъй, сякаш отвсякъде го дебнеха демони. Кестенявата му коса, вече започнала да се прошарва, имаше такъв вид, като че ли цяла седмица бе лягал и ставал, без веднъж да се сети да я среши. Лицето му беше гладко избръснато и добро, със силни черти, но при все това в него се долавяше някаква мекота. Не беше от мъжете, които се открояват с красотата си, но изглеждаше силен и привлекателен — мъж, който не само спира погледа, а и поражда желание да общуваш с него. Но не точно сега. В момента той изпъшка, погледна отново часовника и пръстите му още по-яростно заблъскаха клавишите. Накрая настъпи тишина. Той бързо поправи нещо с химикалката, скочи и грабна купчината листове, над които се беше трудил през последните седем часа, от пет сутринта. А вече наближаваше един… още малко и излъчването щеше да започне! Прекоси тичешком стаята, отвори с трясък вратата, профуча покрай бюрото на секретарката като олимпийски бегач и с пълна скорост продължи по коридора. Отминаваше хората, избягваше сблъсъците, без да забелязва изненаданите погледи и любезните поздрави. Както и друг път заблъска по врати, които се отваряха само на сантиметри, и ръката му се мушна в пролуката, стиснала снопче листа с току-що направените промени. За Бил това беше нещо обичайно. Случваше му се веднъж-два пъти, понякога три-четири пъти месечно, когато решеше, че не му харесва как се развива действието. Автор на най-успешния излъчван през деня телевизионен сериал, той винаги, когато му се струваше, че нещата не вървят добре, спираше, пишеше един-два епизода, обръщаше всичко с главата надолу и се успокояваше. Неговият агент го наричаше най-нервозната майка в телевизията, но знаеше много добре, че е и най-талантливият. Бил Тайпин имаше безпогрешен инстинкт за това, което разпалва интереса на зрителите, и никога не беше грешил. Поне засега.

„Животът заслужава да се живее“ продължаваше да е най-гледаният дневен сериал по американската телевизия и беше рожба на Уилям Тайпин. Бе го започнал като средство за препитание, когато беше начинаещ драматург в Ню Йорк и едва свързваше двата края. Залови се с тази идея като на шега и между две пиеси съчини сценария за първия епизод. Тогава пишеше пиеси за второстепенните театри в Бродуей и презираше всичко, което не смяташе за истинско изкуство. Театърът над всичко! Но беше и женен, живееше в Сохо и гладуваше. Съпругата му Лесли беше танцьорка в шоупрограмите на Бродуей и по онова време не работеше, защото беше бременна с първото им дете. В началото той се шегуваше, какъв смях щял да падне, ако сапунената опера има успех и ако това се превърне в големия му пробив в кариерата. Но докато се бореше със сценариите и наръчника за писане на телевизионни сериали, работата престана да е шега и се превърна в един вид мания. Непременно трябваше да успее… заради Лесли… заради детето. А истината бе, че всъщност му беше приятно. Харесваше му. Телевизионната компания също го хареса. Луди бяха по този сценарий. Синът му Адам и сериалът се родиха почти едновременно — здравото четири и половина килограмово момченце с големите сини очи на баща си и златисти пухкави къдрици, и първото пробно излъчване, включено в лятната програма на телевизията. Сериалът бе посрещнат с възторг и когато през септември внезапно беше спрян, това незабавно предизвика бурни протести. Не минаха и два месеца и „Животът, заслужава да се живее“ бе върнат на екрана, а Бил Тайпин стана автор на най-успешния дневен телевизионен сериал. Важните решения щеше да взема по-късно.

В началото пишеше епизодите сам и ги пишеше добре, но докарваше до лудост актьорите и режисьора. А кариерата му във второстепенните театри на Бродуей бе вече отдавна забравена. Телевизията моментално обсеби цялата му енергия.

В един момент му предложиха куп пари, за да продаде идеята и просто да стои настрана, да си иде вкъщи, да събира хонорарите и да продължи с пиесите за второстепенните бродуейски театри. Но по това време „Животът“, както го наричаше той, се беше превърнал вече в негова рожба, почти колкото и шестмесечният му син. Не можеше да изостави сериала, още по-малко пък да го продаде. Длъжен беше да остане с него. За Бил това беше нещо реално, нещо живо, и той внимаваше какво казва на хората чрез него. Говореше за страданията в живота, за разочарованията, ядовете, скърбите, победите, предизвикателствата, вълненията, любовта, истинската красота. Даваше воля на цялата си жажда за живот, на собствената си болка от печалното, на собствената си радост от съществуването. Предлагаше на хората надежда след отчаянието, слънчев лъч след бурите. В същността си сюжетът бе за живота на порядъчни хора. Имаше и злодеи, разбира се, и зрителите ги възприемаха. Но в основата си сериалът беше изграден върху почтеността и това беше причината за непоклатимата привързаност на почитателите му. Той отразяваше същността на своя създател: енергичен, изпълнен с вълненията на живота, порядъчен, доверчив, добър, наивен, умен, съзидателен. Бил Тайпин обичаше своето творение почти като собствено дете, което е длъжен и решен да отгледа. Обичаше го почти колкото Адам и Лесли.

Тогава, в началото, той постоянно се разкъсваше, мяташе се безконечно между вечното желание да бъде със семейството си и стремежа да не изпуска от очи сериала, за да е сигурен, че нещата вървят както трябва и че не е включен някой неподходящ сценарист или режисьор. Гледаше на всички с подозрение и държеше цялата работа под свой контрол. Смяташе, че другите нищо не разбират от неговия сериал — неговата рожба. Крачеше нервно по снимачната площадка като подплашена квачка, вътрешно влуден от грозящите опасности. Продължаваше да пише отделни епизоди, да бди над шоуто и да налага идеите си чрез страничните сюжетни линии. В края на първата година нямаше вече никакъв смисъл да се преструва, че някога ще се върне на Бродуей. Беше затънал, хванат в капана, лудо влюбен в телевизията и собственото си телевизионно творение. Престана дори да търси извинения за пред приятелите от второстепенните театри в Бродуей и открито си призна, че това, което прави, му харесва. Късно една нощ, след като беше писал часове наред, беше измислял нови интриги, нови действащи лица, нови теми за следващия сезон, Бил призна на Лесли, че няма начин да мръдне оттам.

Не можеше да изостави своите герои, своите актьори и заплетените нишки на интригата, лавината от трагедии, болки и проблеми в нея. Обожаваше всичко това. Сериалът се излъчваше на живо пет пъти седмично и дори когато присъствието му на снимачната площадка не беше необходимо, Бил се хранеше, пиеше, обичаше, дишаше и спеше чрез него. Бяха наети сценаристи, които пишеха епизодите ден за ден, но той винаги надничаше през рамото им. И знаеше какво прави. Всички от бранша мислеха така. Беше добър, беше повече от добър. Беше страхотен. Инстинктивно усещаше кое има въздействие и кое не, какво обичат хората, кои действащи лица ще им допаднат — и кои ще възненавидят от все сърце.

Когато след две години се роди вторият му син, Томи, „Животът заслужава да се живее“ бе спечелил вече две награди на критиката и една „Ейми“. След наградата „Ейми“ телевизионната компания предложи да преместят работата по сериала в Калифорния. Било по-разумно от творческа гледна точка, продукцията щяла да се осъществява по-лесно и изобщо чувствали, че мястото му е там. За Бил това беше добре дошло, но за жена му Лесли не бе така. Тя се връщаше към работата си и вече не беше просто девойче от балета в Бродуей. През последните две години и половина бе гледала как Бил се отдава без остатък на сериала и вече й бе дошло до гуша. Докато той денонощно пишеше за кръвосмешения, бременни ученички и извънбрачни връзки в предградията, тя отново бе започнала да посещава балетната школа и сега искаше да преподава балет в „Джулиард“.

— Какво? — смаяно я погледна Бил над масата за закуска една неделна сутрин. Нещата се развиваха така благоприятно за тях, той гребеше парите с шепи, децата бяха страхотни и доколкото му беше известно всичко вървеше по мед и масло. До тази сутрин.

— Не мога, Бил, аз няма да дойда. — Тя замълча, големите й кафяви очи го гледаха все така меко и детински, както при първата им среща, когато я видя пред театъра, хванала сака с балетните си принадлежности. Тогава тя беше на двайсет години. Беше от северната част на щата Ню Йорк, неизменно почтена, мила и непретенциозна, с добра душа, изразителни очи и с плахо, но неподправено чувство за хумор. В началото, преди Бил да купи хубавата и много скъпа мансарда в Сохо, се смееха много и разговаряха до късно нощем в мрачните, леденостудени квартири, в които живееха под наем. Сега Бил бе монтирал в мансардата дори греда за упражнения, така че тя да се разгрява и да се упражнява, без да ходи в студиото. А ето, изведнъж му заявява, че всичко е свършено.

— Но защо? Какво говориш, Лес? Не искаш да напуснеш Ню Йорк ли?

Бил объркан забеляза как сълзите й напират. Тя поклати глава, за момент се обърна настрани, после отново го погледна и сърцето го заболя от това, което видя в очите й. В тях имаше гняв, разочарование, поражение. Внезапно той проумя за пръв път това, което трябваше да разбере още преди месеци, и с ужас се запита дали тя все още го обича.

— Какво има? Какво се е случило?

Как така не бе почувствал? Как бе могъл да е толкова глупав?

— Не зная. Ти се промени… — Тя отново поклати глава, дългата тъмна коса се развя около главата й като черни криле на низвергнат ангел. — Не… не съм справедлива… ние и двамата… — Пое си дълбоко дъх и се опита да му обясни. Поне това му дължеше след петте години брак и двете деца. — Мисля, че си разменихме ролите. — Преди аз исках да стана голяма звезда на Бродуей, балерина, която се представя добре и става много известна, а ти искаше единствено да твориш пиеси, в които да има порядъчност, кураж и мисъл. А после изведнъж започна да пишеш… — Тя се поколеба и тъжно се усмихна. — Започна да пишеш неща, които по-добре се котират на пазара, и това се превърна в някаква мания. През последните три години ти не мислеше за нищо друго, освен за сериала… Дали Шийла ще се омъжи за Джейк?… Дали Лари наистина се е опитал да убие майка си?… Дали Хенри е педераст?… А Марта лесбийка ли е?… Ще напусне ли Марта съпруга си, за да заживее с друга жена?… Чие дете е Хилари всъщност?… Мери ще избяга ли от къщи?… И, ако избяга, ще се върне ли към наркотиците?… Извънбрачно дете ли е Хелън?… Ще се ожени ли за Джон?…

Докато изреждаше познатите имена, Лесли стана и закрачи из стаята:

— Истината е, че те ме влудяват. Не искам да ги чувам повече. Не искам да живея повече с тях. Искам да се върна към нещо просто, здраво и нормално, към дисциплината на танците, към вълнението от преподаването. Искам нормален, спокоен живот, без всичкия този правдоподобен боклук.

Тя тъжно го погледна и на него му се приплака. Какъв глупак е бил! Докато си бе играл с онези въображаеми свои приятели, бе започнал да губи хората, които наистина обичаше, и дори не го бе забелязал. При все това не можеше да й обещае, че ще се откаже, ще продаде правата си над сериала и ще се върне към пиесите. Спомняше си как се бе молил да му ги приемат. Можеше ли отново да започне оттам? Освен това обичаше сериала си. Той го караше да се чувства щастлив, преуспяващ, силен… А ето че Лесли го напуска. Ирония на съдбата! Сериалът имаше огромен успех, той също, а тя копнееше за дните, когато едва не умираха от глад.

— Съжалявам. — Насили се да остане спокоен и се опита да я убеди. — Зная, че през последните три години бях погълнат от този сериал, но чувствах, че не трябва да губя контрола. Ако го бях изпуснал от ръцете си, ако бях допуснал друг да го прави, можеха да го превърнат в нещо евтино, в някоя от онези смешни, банални и сълзливи сапунени опери, от които човек го побиват тръпки. Не можех да им го позволя. В него наистина има почтеност. Независимо дали го признаваш или не, Лес, точно това въздейства хората. Но не е задължително вечно да бдя. Мисля, че в Калифорния нещата ще са ми различни… всичко ще се върши много професионално… много по-контролирано. Много по-често ще мога да се откъсвам.

Сега пишеше само отделни възлови сцени. Но продължаваше да държи всичко под зоркия си поглед.

Лесли недоверчиво поклати глава. Добре го познаваше. Беше същото и когато пишете първите си пиеси. Работеше без прекъсване по два месеца — без да вдигне глава, почти без да се храни, да спи или да се сети за нещо друго. Но всичко продължаваше само два месеца и по онова време тя все още го намираше очарователно. Вече не мислеше така. Не можеше повече да понася това, не можеше да понася напрежението и всеотдайността му, манията му за съвършенство. Знаеше, че той я обича, че обича и децата, но не така, както тя искаше да ги обича. Тя имаше нужда от съпруг, който отива на работа в девет и се връща в шест, готов да разговаря с нея, да играе с децата, да й помага в готвенето на вечерята и да я водя на кино. А не такъв, който работи по цяла нощ и изхвърча от къщи в десет сутринта, изтощен и с див поглед, с купищата бележки, указания и промени в сценария, които трябва да бъдат занесени за репетицията в десет и половина. Всичко това й идваше много, беше прекалено уморително, прекалено съсипващо. След тези три години не можеше повече да го понася. Силите й бяха изчерпани и знаеше, че ако още веднъж чуе заглавието „Животът заслужава да се живее“ или имената на действащите лица, които той непрекъснато въвеждаше и изхвърляше, ще изпадне в истерия.

— Лесли, нека опитаме, мила, моля те… дай ми една възможност. В Лос Анжелос ще бъде прекрасно. Само си представи — никакъв сняг, никакви студове повече. Ще бъде чудесно за децата. Ще ги водим на плаж… Можем просто да си направим басейн в задния двор… Ще ходим в Дисниленд…

Но тя продължаваше да клати глава. Познаваше го добре.

— Не, аз ще ги водя в Дисниленд и на плаж. Ти ще работиш през цялото време, по цели нощи няма да си лягаш, ще измисляш как един или друг от героите да напусне сцената или като луд ще пишеш някой епизод наново, ще тичаш да не закъснееш за репетициите или за началото на излъчването. Впрочем, кога за последен път си водил момчетата в зоологическата градина в Бронкс или където и да е другаде?

— Добре… Добре… Значи работя прекалено много… Значи съм ужасен баща. С други думи жалък тип, скапан съпруг или всичко изброено по-горе, но, за бога, Лес, години наред едва свързвахме двата края, а сега, виж, можеш да имаш всичко, което си поискаш, също и децата. Можем един ден да ги изпратим в добри училища, можем да им дадем всичко, което сме желали, могат да учат в колеж. Толкова ли е ужасно? Добре, съгласен съм, преживяхме няколко трудни години, но сега всичко ще се оправи. Искаш да си тръгнеш точно преди това, така ли? Много подходящ момент си избрала! — Гледаше я настойчиво и очите му плуваха в сълзи. Протегна ръка към нея. — Мила, обичам те… моля те, не постъпвай така…

Но тя не направи никакво движение в отговор. Гледаше надолу и не виждаше мъката в очите му. Знаеше, че я обича, знаеше по-добре от всеки друг колко много обича момчетата, но това нямаше значение. Беше уверена, че заради самата себе си е длъжна да направи това, което бе решила.

— Искаш ли да останем тук? Ще им кажа, че няма да местим сериала. Ако това е причината, Калифорния да върви по дяволите… Ще си стоим тук.

Но я погледна и в гласа му се прокрадна паническа нотка — почувства, че въпросът не е в Калифорния.

— Това няма да промени нещата. — Гласът й беше тих и мек, пропит от дълбоко съжаление. — За нас вече е много късно. Не мога да го обясня. Просто зная, че трябва да променя нещо.

— Какво например? Да се преместиш в Индия ли? Да си смениш вероизповеданието? Да станеш калугерка? Много по-различно ли е да преподаваш в „Джулиард“? Какво се опитваш да ми кажеш, по дяволите? Че искаш да ме напуснеш ли? Какво общо има това с „Джулиард“ или с Калифорния? — Говореше грубо, объркано и накрая изведнъж се ядоса. Защо му причинява това? В какво е сгрешил, та да го заслужи? Беше работил упорито, бе постигнал успех. Родителите му биха се гордели с него, ако бяха живи, но и двамата починаха от рак, в продължение на една година, когато едва беше минал двайсетте. Няма братя и сестри. Всичко, което има, са Лесли и децата, а сега тя му заявява, че го напускат и той пак ще остане сам. Съвсем сам, без тримата, който обича, защото бил сбъркал нещо, работел прекалено много и имал прекалено голям успех. Несправедливостта на постъпката й внезапно разпали у него яростен гняв.

— Ти просто не разбираш — настояваше уморено тя.

— Не, не разбирам. Заявяваш ми, че няма да дойдеш в Калифорния. Аз ти казвам, че щом това е причината, ще останем тук и не ме интересува как ще го приеме телевизионната компания. Ще трябва да го преживеят. И какво сега? Какво ще правим по-нататък? Ще се върнем на старото положение или какво? Какво става, Лес? — Разкъсваше се между гнева и отчаянието и не знаеше какво да направи, за да промени нещата. Все още не разбираше, че тя вече е решила за себе си и че няма начин да я разубеди.

— Не зная как да ти го кажа. — Погледна го и очите й се напълниха със сълзи.

За момент той имаше налудничавото чувство, че се намира в някоя от сцените на собствения си сериал и не може да излезе от нея. Лесли ще напусне ли Бил?… Бил наистина ли може да се промени?… Лесли наистина ли разбира колко много я обича Бил?… Изведнъж му се прииска да се разсмее, или да се разплаче, но не направи нито едното, нито другото.

— Всичко е свършено. Мисля, че това е единственият начин да ти го кажа. Калифорния няма нищо общо с решението ми. Просто досега не исках да го призная пред себе си, а сега погледнах истината в очите. Не мога повече да продължавам така. Искам да имам собствен живот, заедно с децата. Искам да си имам нещо свое, Бил… да не живея денонощно с този сериал… — И с него. Но не събра смелост да му го каже. Мъката в очите му беше така съкрушителна — струваше й се, че ще припадне, ако продължи да го гледа. — Съжалявам…

Той имаше вид на човек току-що поразен от мълния. Беше смъртноблед, очите му, сини и широко разтворени, бяха изпълнени със страдание.

— Ще вземеш и момчетата, така ли? — С какво беше съгрешил, че да заслужи това? И двамата знаеха, че колкото и да беше зает през последните три години, той ги обожаваше.

— Не можеш сам да се грижиш за тях в Калифорния. — Каза го като проста констатация, а той я гледаше ужасен.

— Не мога, затова ще дойдеш с мен и ще ми помогнеш — немощен опит да се пошегува, но на никого от двамата не беше до шеги.

— Бил, недей…

— Ще им позволяваш ли да идват при мен? — Лесли кимна и той мълком се помоли да е искрена. Мина му през ум да се откаже от сериала, да остане в Ню Йорк и да я убеждава, че не бива да го изоставя. Но чувстваше, че каквото и да направи отсега нататък, вече е твърде късно. В сърцето, в душата и ума си тя вече го беше напуснала. Укоряваше се, че не е забелязал по-рано. Тогава вероятно би успял да промени нещата. Но вече не можеше, познаваше я твърде добре, за да е сигурен в това. Всичко беше свършено, окончателно и безвъзвратно. Без да подозира, отдавна беше загубил войната. Животът му бе свършен.

Следващите два месеца бяха едно безконечно страдание все още му се доплакваше, когато си спомняше за раздялата. Как казаха на децата. Как преди да замине им помогна да се преместят в един апартамент в Уест Сайд. Първата нощ без тях в мансардата. Отново и отново премисляше дали да не се откаже от сериала и да я моли пак да го приеме, но му беше ясно, че вратата е хлопнала и никога повече няма да се отвори. Преди да замине откри, че в „Джулиард“ има един преподавател, към когото тя е „много привързана“. Не бе имала никаква връзка с него. Бил я познаваше достатъчно, за да е сигурен, че му е била вярна, но беше започнала да се влюбва в този мъж и това беше една от причините да го напусне. Искаше да е свободна, за да изгражда отношенията си с него без чувство за вина, без Бил Тайпин. Твърдеше, че много неща я свързвали с този преподавател, докато с Бил не я свързвало вече нищо, освен децата.

Адам плака много, когато видя, че баща му си тръгва, но на своите две години и половина много бързо свиква с промяната. А Томи беше само на осем месеца и едва ли забелязваше разликата. Чувстваше я единствено Бил. Когато самолетът бавно се издигна над Ню Йорк и полетя към Калифорния, не можа да сдържи сълзите и те започнаха да се стичат по страните му.

С пристигането си там Бил се нахвърли на сериала като за отмъщение. Работеше денонощно, понякога дори спеше на канапето в кабинета си. Рейтингите продължаваха да се покачват и сериалът печелеше наградите „Ейми“ за дневен сериал една след друга. През седемте години в Калифорния вманиачеността на Бил Тайпин почти не беше намаляла. „Животът заслужава да се живее“ се беше превърнал в негова гордост и радост, негов спътник, негов най-добър приятел, негово дете. Вече нямаше причина да се бори срещу това. Остави работата да се превърне в негова ежедневна страст.

Момчетата му гостуваха за разни празници и за по един месец през лятото. Обичаше ги повече от всякога. Но му се искаше да ги вижда всеки ден, а беше на пет хиляди километра от тях, и това си оставаше голямата му мъка. Цяла върволица жени се бе изнизала през неговия живот, но единствената му постоянна компания си оставаха сериалът и актьорите в него. Живееше за ваканциите с Адам и Томи. Лесли отдавна се беше омъжила за преподавателя от „Джулиард“, беше родила още две деца и в края на краищата се бе отказала от работата като преподавателка. С четири деца, всичките под десет години, имаше вкъщи страшно много работа, но това, изглежда, й харесваше. Тя и Бил разговаряха от време на време по телефона, особено когато момчетата щяха да идват, когато някое от тях беше болно или възникваше някакъв друг проблем. Но вече нямаха кой знае какво да си кажат, освен нещата, свързани с Адам и Томи. Трудно му беше дори да си спомни какво е било, когато бяха женени. Болката, че я е загубил, беше отминала, а спомените от добрите им времена бяха избледнели. С изключение на децата, всичко беше вече минало. А те бяха истинската любов в живота му. През лятото, когато прекарваха месеца са при него, чувствата му към тях бяха по-силни от всичко, което бе изпитвал, дори и от увлечението му по сериала, обграждаше ги дори с по-голямо внимание. Всяка година си вземаше един месец отпуск и обикновено за част от времето отиваха някъде, а останалите дни прекарваха в Лос Анжелос — посещаваха Дисниленд, срещаха се с приятели, просто се мотаеха. Той им готвеше, грижеше се за тях и всеки път отново преболедуваше раздялата, когато те го напускаха и се връщаха в Ню Йорк. Адам, по-големият, вече наближаваше десетте. Беше разумен, забавен, сериозен и много приличаше на майка си. Томи, малкият, от време на време все още се държеше като бебе, макар че беше вече на седем. Беше разпилян, своенравен, непостоянен и понякога много, много забавен. Лесли често казваше на Бил, че Томи му е одрал кожата във всяко отношение, но той някак си не можеше да открие приликата. Обожаваше и двамата и през дългите самотни нощи в Лос Анжелос сърцето все още го болеше, че не живеят заедно. Това беше единственото нещо в живота, за което съжаляваше, и единственото, което не можеше да промени, което понякога истински го потискаше, макар че се мъчеше да не допуска това. Но обстоятелството, че има две деца, които обича и почти не вижда, му се струваше твърде висока цена за един несполучлив брак. Защо трябваше те да останат при нея, а не при него? Защо тя получаваше наградата за тези изгубени години, а на него се падаше наказанието? Къде беше справедливостта във всичко това? Нямаше справедливост. Беше сигурен само в едно: никога нямаше да допусне това да се повтори. Никога повече нямаше безумно да се влюбва, да се жени, да му се раждат деца и после да ги губи. Точка. В никакъв случай. С течение на времето бе намерил идеалното решение на този проблем. Актрисите. Тълпи от актриси. Когато имаше време, макар това да не се случваше много често.

В началото, когато бе пристигнал в Калифорния, раздиран от болката на раздялата с Лесли и децата, с благодарност бе паднал в обятията на една сериозна дама, режисьорка. Връзката им продължи шест месеца и за малко не завърши трагично. Тя се премести при него и пое живота му в ръцете си. Канеше приятели, обзавеждаше жилището, организираше всичко, докато той не почувства, че се задушава. Бе завършила Калифорнийския университет в Лос Анжелос, беше специализирала в Йейл и непрекъснато говореше за защитата на докторска дисертация по философия, занимаваше се със „сериозни филми“ и все повтаряше, че „Животът“ е под достойнството му. Говореше за сериала като за някаква болест, от която бързо може да го излекува, ако той само й позволи да му помогне. Освен това не обичаше деца и непрекъснато махаше снимките на синовете му. Колкото и да е странно, необходими му бяха цели шест месеца, за да събере сили и да я отпрати. Необходими му бяха шест месеца, защото дамата беше страхотна в леглото, защото се държеше с него като с шестгодишно дете в един период, когато той отчаяно се нуждаеше от грижи, и това му харесваше. Пък и изглежда знаеше всичко за телевизионната индустрия в Лос Анжелос. Но когато му каза, че трябва да престане да говори за децата си и да ги забрави, той нае за един месец бунгало в хотел „Бевърли Хилс“, даде й ключа, пожела й приятно прекарване и я помоли да не си прави труда да му се обажда, когато си намери апартамент. Пренесе нещата й в бунгалото още същия следобед. Не бе я виждал цели четири години, докато не се срещнаха на церемонията по връчването на някаква награда — тогава тя се престори, че не го познава.

Връзките, които последваха, бяха преднамерено леки и неангажиращи. Актриси, второстепенни звезди, начинаещи, модели, момичета, обзети от желание да прекарат приятно няколко часа, ако той беше свободен, и с удоволствие го придружаваха на някое и друго парти, когато не беше в период на голямо напрежение заради промяна в сценария. Те не искаха нищо повече от него. Вместваха го между другите мъже в живота си и изглежда не се тревожеха особено, когато не им се обаждаше. От време на време му приготвяха вечеря, или пък той на тях, защото му доставяше удоволствие да готви. Случваше се да кани някои от онези, които обичат деца, да го придружават в Дисниленд, когато синовете му бяха на гости, но най-често предпочиташе да има момчетата само за себе си по време на посещенията им в Калифорния.

В последно време Бил имаше връзка с една от актрисите в сериала. Силвия беше хубаво момиче от Ню Йорк и играеше една от главните роли. За пръв път от доста време си позволяваше волността да се забърква с жена, която работи за него. Но тя наистина беше изключително красива и не беше лесно да й се устои. Беше дошла при тях, след като още от дете бе играла в различни филми, а после бе работила като модел — корицата на „Вог“, една година в Париш при Лахроа — и след шест месеца в Лос Анжелос, където бе изпълнявала малки роли в цяла поредица неуспешни филми. Неочаквано се бе оказала доста добра актриса, а и чаровно момиче, което имаше успех сред зрителите. Самият Бил беше изненадан, че я харесва толкова много. Харесваше я. Не я обичаше. Любовта беше нещо, което пазеше за Адам и Томи, които бяха съответно на девет и половина и на седем години. Силвия беше на двайсет и три и понякога Бил намираше, че тя самата се държи като дете. Освен че беше толкова мила, в нея имаше някаква простота и наивност, които му се струваха колкото трогателни, толкова и забавни. Въпреки светския опит като актриса и модел през последните девет години, тя като че ли си бе останала сравнително простодушна, което понякога беше хем приятно, хем досадно. Беше учудващо неосведомена за неизбежните машинации, които ставаха зад кулисите. Някои от изпълненията й бяха превъзходни, но същевременно ставаше лесна плячка за част от по-отраканите жени, с която работеше. Бил трябваше непрекъснато да я предупреждава да обръща повече внимание на игричките, които те предприемаха, и неприятностите, които тайно се опитваха да й причинят. Но тя безгрижно витаеше над всичко това и изглежда добре се забавляваше, когато той беше прекалено зает, за да я развлича. А беше зает вече от седмици, защото работеше над включването на две нови действащи лица и неочакваното отстраняване на друго. Винаги се стараеше да поддържа свежестта на сериала и да приковава вниманието на зрителите с нескончаемите обрати на интригата.

На трийсет и девет години Бил се бе превърнал в цар на дневните сериали, недвусмислено свидетелство, за което беше редицата от награди „Ейми“ на етажерката в кабинета му. Но когато се прибра и започна да крачи напред-назад, той както винаги не им обърна никакво внимание. Питаше се как ли ще реагират актьорите от епизода, който предстоеше да бъде излъчен, на неочакваните промени, направени в последния момент. Две от жените обикновено се справяха много добре, но един от актьорите често объркваше репликите, когато го изненадваха в последната минута. Промените го изнервяха прекалено. От две години играеше в сериала и Бил неведнъж бе мислил да го замени, ала харесваше човещината, която той внасяше в действието, и силата на изпълнението му, когато вярваше в това, което говори.

Изглежда сериалът имаше голямо значение за милиони зрители из целите Съединени щати. Обемът на пощата, която Бил, актьорите и продуцентите получаваха, беше смайващ. С течение на времето изпълнителите и екипът се бяха превърнали в нещо като семейство и за всички тях сериалът означаваше много. Бе станал дом, начин на живот за мнозина твърде талантливи хора.

Този следобед дамата на сърцето му, Силвия, щеше да изпълнява ролята си на Вогън Уилямс, красивата по-малка сестра на главната героиня Хелън. Съпругът на Хелън бе подмамил Вогън да му стане любовница, а освен това я бе приучил да взема наркотици, без някой от семейството, най-вече сестра й, да подозира нещо. Вогън беше оплетена в паяжина, от която изглежда нямаше сили да се освободи. Зет й Джон все по-здраво впиваше нокти в нея и я водеше към нейната собствена гибел. В днешния епизод, при един неочакван обрат на събитията, Вогън щеше да стане свидетелка на убийство, извършено от Джон. Полицията щеше да започне да я търси по подозрение, че тя е убила пласьора на наркотици, който я бе снабдявал, откакто Джон я беше запознал с него. Тази поредица от събития беше трудна за пресъздаване и Бил бе надзиравал изкъсо сценаристите, за да се намеси лично ако се наложи. Но благодарение тъкмо на тези поврати в интригата сериалът продължаваше да се гледа вече близо десет години. Видимо доволен от работата сутринта, Бил седна в кабинета си, запали цигара, пийна от чашата димящо кафе, която секретарката току-що бе сложила пред него, и започна да нахвърля по-нататъшния развой на действието. Питаше се дали Силвия ще хареса промените в сценария, които преди малко й бе подал през вратата на гримьорната. Не беше я виждал от предишната нощ. Напусна квартирата й в три часа след полунощ и се върна в телевизията, за да разработи идеята, която го бе глождила цяла вечер. Когато си тръгна, тя спеше. Мина през къщи, за да вземе душ и се преоблече преди да отиде в кабинета си към четири и половина. В дванайсет и половина атмосферата в стаята му продължаваше да е наелектризирана. Той стана, смачка цигарата и забърза към студиото, където режисьорът внимателно се запознаваше с направените в последната минута промени.

Познаваше се с него от години — холивудски ветеран, дошъл в екипа след маса успешни телевизионни филми. Той беше необичайно сериозна фигура за един дневен сериал, но очевидно Бил не бе сбъркал, като се бе спрял на него. Алън Маклоглин умееше да поддържа тонуса. Сега разговаряше сериозно със Силвия и актьора, който играеше Джон, и когато Бил влезе в студиото, застана деликатно в един отдалечен ъгъл, откъдето можеше да ги наблюдава, без да пречи.

— Кафе, Бил? — попита го млада скриптърка, която от година не сваляше очи от него. Харесваше го. Някои хора биха го описали като „плюшен мечо“ — висок, силен, топлосърдечен, умен, с хубаво, но не красиво лице, винаги готов да се засмее и с любезни обноски, които донякъде смекчаваха напрежението, с което работеше.

Бил само се усмихна и поклати глава. Тя беше мило дете, но никога не бе мислил за нея по друг начин, освен като за скриптърка. Когато идваше тук, винаги беше прекалено зает с работа, за да обръща внимание на нещо друго, освен на това, което ставаше пред камерите, или в главата му, докато замисляше бъдещите обрати и отклонения в действието.

— Не, благодаря, нямам нужда от нищо. — Усмихна се на момичето и отново насочи вниманието си към режисьора. Забеляза, че Силвия си учи текста, а актьорите, които играят Хелън и Джон, разговарят тихо в един ъгъл. Имаше двама, облечени като полицаи, а „жертвата“, пласьорът на наркотици, когото Джон щеше да убие в днешния епизод, вече беше с „окървавената“ риза, която изглеждаше смущаващо истинска. Той се смееше и си разменяше шеги с един от сценичните работници. Днес беше последният му ден в сериала и нямаше повече реплики за учене. Щеше да умре още с появяването си пред камерата.

— Две минути! — обяви глас, достатъчно висок, за да чуят всички, и Бил усети как стомахът му леко се свива. Винаги беше така. Беше чувствал това вълнение още от първите си стъпки като актьор в колежа. В Ню Йорк буквално се разболяваше за около час всяка вечер, преди завесата да се вдигне за някоя от неговите пиеси. И днес, десет години след раждането на „Живота“, стомахът му все още се свиваше всеки път, когато предстоеше включване в ефир. Ами ако стане нещо?… Ако паднат рейтингите?… Ако никой не го гледа?… Ако всички актьори напуснат?… Ако всички объркат репликите си?… Ако… Възможностите за катастрофален провал бяха безкрайни.

— Една минута!

Стомахът му се сви още повече. Погледът му преброди студиото. Силвия беше затворила очи, повтаряше за последен път репликите и запазваше самообладание. Хелън и Джон бяха заели определените места на снимачната площадка, готови за грандиозната кавга, с която щеше да започне днешният епизод.

Пласьорът на наркотици в „окървавената“ риза дъвчеше извън екрана огромен сандвич с пастърма и никой не издаваше звук. Асистент-режисьорът вдигна ръка с разперени пръсти, показвайки, че до включването остават пет секунди… четири… три… две… един пръст… Стомахът на Бил подскочи и ето, ръката е свалена, Хелън и Джон яростно се карат на снимачната площадка, езикът им е остър, но само в позволените от цензорите граници, атмосферата е напрегната до взривяване. Думите са познати на Бил, и все пак тук-там те импровизират, както винаги. Хелън го прави по-често от Джон, но го прави добре и Бил няма нищо против, докато не започне много да се отклонява или да измества другите актьори. Засега се получава… След четириминутна драматична разправия вратата се блъска и следва пауза за реклами. Хелън излиза от снимачната площадка и изглежда смъртно бледа. Работата им е краткотрайна и напрегната, диалогът и ситуацията са толкова истински, че по някакъв начин всички се вживяват. Бил улавя погледа й и се усмихва. Добре се справи. Винаги се справя. Много добра актриса е. Хелън изчезва. Ръката се вдига отново. Пълна тишина. Нито звук: няма дрънкане на стотинки в нечий джоб или на ключ в нечий ключодържател, не се чуват стъпки. Джон е заминал далеч извън града, за къщата на пласьора, който анонимно се е обадил на Хелън и й е казал за връзката на съпруга й със сестра й. Отекват изстрели и всичко, което се вижда на екрана, е тялото на мъжа в окървавената риза, проснат по очи на пода и очевидно мъртъв. В много едър план се появява лицето на Джон, очите му гледат кръвнишки, а до него е застанала Вогън. Кадърът избледнява. Кадърът отново е ярък. Много едър план на Вогън, невероятно красива, в малък, но богато обзаведен апартамент. Джон я е накарал да се държи като добро момиче, тръгнало по лош път, и зрителите я виждат да се сбогува с един мъж. Без никаква реплика става ясно, че тя е луксозна проститутка. Вогън гледа в камерата, очите й са тревожни, красиви и малко изцъклени.

Бил напрегнато наблюдава, докато действието се развива, и започва да си отдъхва, когато екранът отново избледнява, за да бъде включена поредната реклама. Всеки път е като нова пиеса, нова драма, цял нов свят, и магията на всичко това никога не престава да го вълнува. Понякога се чуди откъде е това въздействие, защо сериалът има този огромен успех, дали не защото той самият продължава да е така тясно обвързан с него? Пита се също, но много рядко, какво щеше да стане, ако беше продал идеята си или ако още преди години се бе оттеглил… ако беше останал в Ню Йорк… ако се беше захванал с нещо друго… ако не беше се разделил с Лесли и продължаваше да живее с момчетата… Дали щяха да имат още деца? Дали вече нямаше да е признат драматург на Бродуей? Можеше ли да постигне това? Дали все пак досега нямаше да се разведат? Странно е човек да се обърне към миналото и да прави предположения със задна дата.

Тръгна си от студиото, уверил се, че епизодът върви добре и не е нужно да остава до края. Режисьорът владееше положението. Бил бавно се върна в кабинета си, изтощен, но с чувство на облекчение, сигурен в режисурата на оставащите няколко сцени. Едно от нещата, които харесваше в работата си, беше, че никога не можеше да си позволи да мързелува, да бъде безучастен. Не можеше да се отпусне и да използва все същата формула, или пък да следва все същите познати нишки на интригата. Чувстваше, че непрекъснато трябва да внася нещо ново, минута след минута, час след час, иначе сериалът просто щеше да загине. Обичаше вълнението на ежедневните предизвикателства. Справяше се с тях, после се връщаше в кабинета си, просваше се на канапето и гледаше през прозореца.

— Как мина? — попита го Бетси. Тя му беше секретарка от близо две години, което в телевизията се равняваше на половин човешки живот. Изнасяше вечер комедийни моноспектакли и боготвореше Бил.

— Много добре. — Изглеждаше весел и доволен. Възелът в стомаха му се беше стопил и той си тананикаше от задоволство. — Обаждаха ли се днес от телевизионната компания? — Беше им изпратил нови идеи за някои интересни сюжетни линии и чакаше да чуе мнението им, макар да знаеше, че най-вероятно ще го оставят да прави каквото намери за добре.

— Още не. Но мисля, че Леланд Харис е извън града, а и Натан Стейнбърг го няма.

Боговете, които се разпореждаха с живота му — всесилни, всемислещи, всевиждащи, всезнаещи. С Натан от време на време ходеха заедно на риболов, и макар да се говореше, че той е голям негодник, Бил всъщност го харесваше, твърдеше, че винаги се е държал много мило с него.

— Рано ли ще си тръгнете тази вечер? — Бетси го гледаше с надежда. Случваше се, когато бе дошъл още в зори, да си тръгва преди пет часа, но много рядко.

Той поклати глава и прекоси стаята до бюрото си, зад което на малка масичка стоеше старата му пишеща машина „Роял“. Тя беше един от малкото спомени, останали от баща му.

— Мисля да се помотая тук. Нещата, които вмъкнахме днес, се получиха добре, така че ще трябва да се направят доста промени за следващите няколко сцени. Ще трябва да се махне Барнс отвсякъде. Току-що го убихме. А Вогън ще попадне в затвора, да не говорим, че Хелън започва да разбира какво представлява Джон. А когато пък открие какви номера играе малката й сестричка, за да се снабдява с наркотици, и всичко това благодарение на собствения й мил съпруг… — Цял сияещ, той протегна крака под бюрото и се облегна назад с ръце зад главата в поза на пълно задоволство и спокойствие.

— Имате болно въображение. — Бетси направи гримаса, затвори вратата на стаята, а после отново пъхна глава вътре. — Искате ли да ви поръчам за довечера нещо от ресторанта в студиото?

— Господи… вече нямам никакви съмнения, че се опитваш да ме убиеш. Купи ми само един-два сандвича, термос с кафе и ги остави на бюрото си. Ще ги взема, ако огладнея.

Но най-често преди полунощ не се сещаше дори да погледне часовника, а по това време гладът му беше вече преминал. Когато виждаше доказателствата, че е работил цяла нощ — останалите след него препълнени пепелници, четиринайсетте чаши изстинало кафе и пет — шестте опаковки от вафли — Бетси често повтаряше, че е истинско чудо, щом още не е умрял от глад.

— Най-добре ще направите да си идете вкъщи и да поспите.

— Благодаря, мамче — ухили се Бил и тя затвори вратата за втори път. Тя беше необикновена личност, харесваше я.

Мислеше за Бетси и усмивката още не беше слязла от лицето му, когато вратата отново се отвори и той вдигна поглед. Както винаги когато я виждаше, дъхът му секна от красотата й: Силвия, все още с костюма и грима от сериала, изглеждаше великолепно.

Беше висока, стройна и с богати форми — с едри, високи силиконови гърди, които просто подканяха мъжете да ги докоснат, и крака, които сякаш започваха от раменете. Беше висока почти колкото Бил; с водопад от гъста черна коса, която се спускаше до кръста, млечнобяла кожа и зелени очи, удивително напомнящи очите на котка — момиче, което можеше да спре уличното движение във всеки град, дори в Лос Анжелос, където актрисите, моделите и красивите жени, бяха ежедневие. Силвия Стюарт обаче никъде не можеше да бъде ежедневие и Бил беше готов пръв да потвърди, че нейното участие се отразява прекрасно и стимулиращо на рейтингите им.

— Отлично се справи, бебчо! Днес беше страхотна. Но ти си винаги страхотна.

Тя се усмихна, той стана, заобиколи бюрото и шеговито я целуна. Тя седна и метна крак върху крак, а той я гледаше и усещаше как пулсът му леко се ускорява.

— Господи, съсипващ ме като влезеш тук и си така убийствено красива. — Носеше сексапилната черна рокля от последната сцена, а тя беше умопомрачителна. Костюмиерите я бяха заели от Фред Хейман. — Поне да беше сложила някоя фланелка и дънки. — Но и дънките нямаше много да помогнат. Носеше ги прилепнали към тялото, и когато я видеше в дънки, Бил мислеше само как да я разсъблече.

— Костюмиерите казаха, че мога да задържа роклята. — По някакъв начин успяваше да изглежда едновременно и невинна, и сладострастна.

— Колко мило. — Отново й се усмихна и се настани зад бюрото си. — Добре ти стои. Ще излезем да вечеряме другата седмица и ще си я облечеш.

— Другата седмица ли? — Имаше вид на момиченце, на което тъкмо са казали, че любимата му кукла е в работилницата за поправки до следващия четвъртък. — Защо да не излезем тази вечер? — Беше насочила показалеца си към него и изразът на лицето му подсказваше, че това леко го забавлява. Силвия разиграваше една от сцените, за които имаше особена дарба. Те бяха обратната страна на невероятното й лице и непреодолимо сексапилното й тяло.

— Вероятно си забелязала, че днес в сериала се появяват някои нови сюжетни линии и твоята героиня попада в затвора. Сценаристите трябва да пишат цял тон нови епизоди и искам да съм тук, за да направя лично някои от тях, или поне да проверявам как те се справят. — Всеки, който го познаваше, не би се усъмнил, че през следващите няколко седмици ще работи по осемнайсет-двайсет часа на ден, ще съветва, ще увещава и сам ще пише наново, но материалът, който ще се получи накрая, ще си струва труда.

— Не можем ли да заминем някъде за събота и неделя? — Невероятните крака се отпуснаха един до друг и пак се кръстосаха, предизвиквайки вълнение в дънките на Бил, но тя, изглежда, още не искаше да разбере.

— Не, не можем. Ако имам късмет и всичко потръгне както трябва, може би в неделя ще поиграем малко тенис.

Силвия се нацупи още повече. Беше явно недоволна.

— Исках да идем до Вегас. Цяла тайфа момчета от „Моят дом“ отиват във Вегас за края на седмицата. — „Моят дом“ беше най-опасният им конкурент.

— Нищо не мога да направя, Силвия. Трябва да работя. — После, като си помисли, че ще му бъде по-лесно, ако тя отиде без него, отколкото ако остане и хленчи, й предложи да замине за Вегас с другите. — Защо не идеш с тях? Утре нямаш участие, а сигурно ще е приятно. Аз и без това няма да мога да мръдна оттук през почивните дни. — Махна с ръка към четирите стени на стаята. Макар че беше едва четвъртък, знаеше, че му предстоят поне още три или четири дни напрегната работа със сценаристите.

Силвия, изглежда, се зарадва на предложението да отиде без него.

— Ще дойдеш ли във Вегас, когато приключиш? — Отново имаше вид на дете. Понякога простодушието й го трогваше. Всъщност повече го интересуваше тялото й. За него това беше една безпроблемна връзка, продължаваща вече няколко месеца, макар и да не се гордееше особено с нея. Силвия беше добра и му харесваше, но не представляваше никакво предизвикателство, пък и Бил си даваше сметка, че не задоволява всичките й потребности. Тя имаше нужда от някого с достатъчно свободно време да тича и да си играе заедно с нея, да посещават премиерите, приемите и вечерите в десет часа в „Спаго“. А той най-често беше ангажиран със сериала, пишеше нови сцени или беше прекалено уморен, за да му се излиза, пък и холивудските приеми не бяха неговата стихия.

— Едва ли ще ми остане време да заминавам някъде. Ще се видим в неделя вечерта, когато се прибереш. — За него това беше идеалното решение, тя щеше да му се махне от главата, макар да се чувстваше подъл, че мисли така. По-леко му беше да знае, че момичето се развлича никъде, отколкото да му се обажда през два часа и да го пита кога ще свърши.

— Добре. — Тя се изправи с доволен вид. — Нали не ми се сърдиш? — Чувстваше се малко виновна, че го оставя, но той й се усмихна и я изпрати до вратата на кабинета.

— Не, не ти се сърдя. Само не позволявай „момчетата“ от „Моя дом“ да ги пробутат нов договор. — Тя се разсмя и този път Бил горещо я целуна по устните. — Ще ми липсваш.

— И ти на мен. — Но в погледа й имаше нещо тъжно и за миг той се запита какво не е наред. Беше виждал вече това изражение и в други очи… като се започне от Лесли. То беше нещо, което жените понякога казват без думи — нещо, свързано със „сам“, „самота“. И му беше много добре познато. Но не можеше да промени нищо. Никога преди не бе успявал, а и както му се струваше, на трийсет и девет годишна възраст беше вече късно да променя каквото и да било.

Силвия излезе от стаята и той се върна към работата си. Имаше да пише цяла планина схеми за новите сценарии с всичките възникнали промени и когато отново вдигна глава от пишещата машина, навън беше вече тъмно. Погледна часовника и се изненада, че е станало десет. Изведнъж усети, че е страшно жаден. Стана от бюрото, запали още няколко лампи и си взе бутилка газирана вода. Знаеше, че Бетси му е оставила куп сандвичи на бюрото си, но дори не беше гладен. Когато вървеше добре, работата сякаш подхранваше духа му и той изпита задоволство, като погледна какво е свършил. Облегна се назад на стола и отпи от газираната вода. Оставаше само още една сцена, която искаше да промени, преди да прекрати работата за тази вечер. През следващите два часа продължи да чука на старата машина, напълно забравил всичко, освен това, което пишеше. Когато спря отново, беше полунощ. Бе работил без прекъсване почти двайсет часа, а дори не се чувстваше особено уморен. Настроението му беше приповдигнато от промените, които бе направил и от това, че работата така му върви. Вдигна купчината листове, над които се бе трудил от следобед, заключи ги в едно чекмедже, взе си на излизане още една газирана вода и остави цигарите на бюрото. Рядко пушеше, когато не работеше.

На бюрото на секретарката стояха недокоснати сложените в картонена кутия сандвичи. Излезе в осветения от луминесцентни лампи коридор и мина покрай пет-шест студия, които сега бяха затворени. От едно се излъчваше някакъв среднощен разговор и група странни на вид младежи в пънкарски дрехи току-що бяха дошли, за да участват в него. Усмихна им се, но те не му отвърнаха, бяха твърде притеснени. Продължи покрай студиото, откъдето се излъчваха новините в единайсет, ала сега и то беше тъмно, подготвено за утринното предаване.

Пазачът от пропуска му подаде списъка за напускане на сградата, Бил надраска името си и подхвърли нещо за последния бейзболен мач. Двамата със стария портиер бяха горещи привърженици на „Доджърс“. После излезе в топлата пролетна нощ и пое дълбоко свежия въздух. По това време смогът не се усещаше толкова и беше приятно просто да почувстваш, че живееш. Бил харесваше работата си и това донякъде го оправдаваше, че остава до тези абсурдни часове, за да измисля истории за въображаеми хора. Когато работеше, усещаше някак, че в това, което върши, има смисъл, а щом приключеше, винаги беше доволен, че се е справил. От време на време, когато някоя сцена не се получаваше или когато губеше контрол над някой от героите и той се превръщаше в нещо съвсем различно от първоначалните му намерения, беше голяма мъка, но най-често му доставяше удоволствие. Случваше се да съжалява, че не се занимава непрекъснато с това, и да завижда на сценаристите.

Въздъхна щастливо и включи двигателя на колата — „Шевролет“-комби от четирийсет и девета година. Бе я купил преди седем години за петстотин долара от един сърфист и много си я харесваше. Шевролетът беше кафяв и в не особено добро състояние, но имаше душа, а беше и много просторен. Когато му гостуваха, момчетата обожаваха да се возят в него.

Докато пътуваше към къщи по булевард „Санта Моника“ някъде около Феърфакс Авеню изведнъж усети, че е гладен. Беше повече от гладен. Умираше от глад. А знаеше, че в апартамента му няма нищичко. От дни не се беше хранил там. Бе претрупан с работа, а преди това бе ял навън и бе прекарал края на седмицата в жилището на Силвия в Малибу. Тя го бе наела от един застаряващ актьор, бивша звезда, който още преди години се бе оттеглил и се бе прибрал в дома си, но все още държеше къщата в Малибу, в която бе живял преди.

По пътя за вкъщи спря пред „Сейфуей“. Минаваше полунощ, когато вкара комбито в паркинга и го вмъкна на едно свободно място точно пред главния вход. Паркира го да очукано старо MG със свален покрив, влезе в ярко осветения денонощен магазин и се опита да реши какво му се яде. На пътеката наблизо имаше скара, на която се печаха пилета и той усети, че от тях се носи страхотно ухание. Взе едно плюс опаковка от шест бири и картофена салата от отдела за деликатеси, малко салам, малко туршия и се запъти към отдела за зеленчуци да купи марули, домати и други неща за салата. Колкото повече мислеше за храна, толкова повече изгладняваше, та нямаше търпение да се прибере вкъщи и да се навечеря. Вече не си спомняше дали е обядвал, дали изобщо е ял нещо. Имаше чувството, че не е хапвал нищо от години. Спомни си, че му трябват и книжни салфетки, тоалетна хартия за двете тоалетни, че няма вече крем за бръснене. Имаше чувството, че и пастата за зъби е на свършване. Като че ли никога не му оставаше време да напазарува. Докато обикаляше из магазина, се чувстваше от бодър по-бодър, сякаш беше следобед. Взе препарати за почистване, зехтин, кафе на зърна, смес за палачинки, кренвирши, сироп — за следващия път, когато някоя събота или неделя закусва вкъщи — а после кифлички от черно брашно, пресни овесени ядки, един ананас и малко свежа папая. Продължаваше да слага все нови и нови неща в количката и се чувстваше като дете, което върши лудории. Веднъж и той да не бърза, да не отива на работа, никой никъде да не го чака, та най-спокойно да разгледа магазина. Тъкмо се мъчеше да реши дали му се яде франзела със сирене „Бри“ като капак на вечерята и зави зад един ъгъл, за да погледне за хляб, той се блъсна в млада жена, която сякаш изникна от пода с цял куп ролки хартиени кърпи в ръцете. Бе се появила неизвестно откъде и преди Бил да успее да реагира, едва не я събори с количката си. Тя се стресна, отскочи назад и изпусна всичко, което държеше, а той стоеше и я гледаше. В нея имаше нещо много привлекателно, беше хубава, с чиста и здрава красота, и Бил не можеше да откъсне очи от нея. Младата жена се наведе и започна да събира ролките.

— Извинете ме… аз… чакайте, нека да ви помогна… — Той остави количката и се приближи, но тя бързо се изправи и му се усмихна, като леко се изчерви.

— Няма нищо. — Усмивката й беше покоряваща, силна, очите — огромни и сини. Имаше вид на човек, с когото може да се разговаря. Докато я гледаше, Бил се почувства като малко момченце. Тя подкара количката си и пак му се усмихна през рамо. Беше като някаква сцена от филм или нещо, което е писал за сериала. Момчето среща момичето. Искаше му се да се затича след нея… „Хей, чакай… спри!“ Но тя изчезна с блестящата си тъмна коса, която се полюшваше свободно и едва докосваше раменете, с широката си белозъба усмивка и сините очи, които изглеждаха огромни. Погледът, който му бе отправила, беше съвсем открит, но усмивката й беше някак въпросителна, сякаш се готвеше да го попита нещо, и много дружелюбна, като че ли всеки миг щеше да се разсмее на собствената си несръчност. Бил се опитваше да свърши с пазаруването, а не можеше да мисли за нищо друго, освен за нея. Майонеза… аншоа… крем за бръснене… яйца? Трябваха ли му яйца? Подквасена сметана? Не можеше вече да се съсредоточи. Смехория. Хубава беше, но пък и не чак нещо изключително в края на краищата. Имаше красотата на момиче, току-що завършило някой от източните колежи. Носеше дънки, червено поло и гуменки и сърцето му подскочи, когато след няколко минути я видя при касата да вади покупките от количката си. За малко спря да бута своята и я загледа. Каза си, че в последна сметка не е чак толкова фантастична. Хубава — да, всъщност, много хубава, и за неговия вкус, във всеки случай за сегашния му калифорнийски вкус, беше прекалено обикновена. Приличаше на човек, с когото мажеш да разговаряш до късно през нощта, който може да разказва анекдоти, да направи десерт от каквото се намери и знае интересни истории. За какво му беше притрябвало такова момиче, когато имаше на разположение такива като Силвия, колкото да му топлят леглото? Но без да може да си го обясни, докато гледаше как тя избутва настрани празната количка, почувства някакъв безсмислен копнеж по нея. Тя беше човек, с когото би му било приятно да се познава. Бавно тръгна с количката към нея, като се питаше как ли се казва. „Здрасти… аз съм Бил Тайпин…“ — репетираше наум, докато стоеше на пътеката пред касата, на която тя плащаше. Сякаш не го забелязваше. Пишеше чек и той хвърли един поглед, но не можа да прочете името. Виждаше само лявата й ръка, която държеше чековата книжка. Лявата ръка със златен пръстен. Венчалната й халка. Която и да бе тя, вече нямаше значение. Беше омъжена. Почувства как сърцето му се налива с олово, като на разочаровано дете, и за малко не се изсмя сам на себе си, когато тя отново го погледна и му се усмихна. Беше познала в него човека, с когото преди няколко минути се бе сблъскала и бе изпуснала ролките хартиени кърпи. „Здрасти… аз съм Бил Тайпин… а ти си омъжена… Ама че безобразие! Обади ми се, ако се разведеш…“ Омъжените жени бяха вид, с който не се забъркваше. Искаше му се да я попита защо пазарува толкова късно през нощта, но нямаше смисъл. Вече нямаше значение.

— Лека нощ — каза тя с тих дрезгав глас и взе двата големи плика с покупките си, а той започна да вади своите от количката.

— Лека — отвърна Бил и я изпрати с поглед. След няколко минути чу шум от потегляща кола. Когато се върна на паркинга при своя шевролет, малкото емге до него вече го нямаше и той се запита дали не го кара тя. После се усмихна на себе си. Явно беше прекалил с работата, щом започваше да се влюбва в непознати жени. „Хайде, Тайпин — промърмори си той, докато палеше колата и тя заливаше нощта с рев и изгорели газове, не се вживявай толкова, момче!“ Изкикоти се, излезе от паркинга и се отправи към дома си. Какво ли правеше Силвия в Лас Вегас?

2

На връщане от супермаркета мислите на Адриан Таунсънд бяха изцяло погълнати от Стивън, който я чакаше вкъщи. Не беше го виждала от четири дни. Беше участвал в срещи за представяне на рекламни продукти пред клиенти в Сан Луис. Стивън Таунсънд беше звездата на рекламната агенция, в която работеше, и Адриан беше сигурна, че един ден, само да пожелае, ще ръководи централата в Лос Анжелос. На трийсет и четири години той бе изминал дълъг-дълъг път от скромния си дом в Средния запад и Адриан знаеше какво огромно значение придава на успеха. За него той беше най-важното нещо в живота. Стивън мразеше всичко, свързано с бедността, с детството си и със Средния запад. Както сам казваше, преди шестнайсет години го била спасила една стипендия за университета в Бъркли. Беше специализирал комуникации, също като Адриан, само че тя три години по-късно в Станфорд. Нейната страст беше телевизията, а Стивън от самото начало се бе влюбил в рекламата. Веднага след университета бе започнал работа в една рекламна агенция в Сан Франциско, а после, с пристигането си в Южна Калифорния, бе завършил вечерна бизнес школа и бе получил диплома на специалист по бизнес администрация. Никой не се съмняваше, че Стивън Таунсънд ще преуспее, независимо какво ще му струва това. Той беше от хората, решени да стигнат там, закъдето са тръгнали — планираше нещата до най-малката подробност. В живота на Стивън Таунсънд нямаше случайности, нямаше грешки, нямаше провали. Случваше се да говори с часове на Адриан за клиентите, които ще спечели, или по-високата длъжност, на която е хвърлил око. Понякога тя се възхищаваше от решителността, енергията и куража му. Не бе имал лесен живот. Баща му, работник на монтажна линия в автомобилните заводи на Детройт, се бе грижил за издръжката на семейство с пет деца — три дъщери и двама сина, от които Стивън беше най-малкият. По-големият му брат бе загинал във Виетнам, а трите момичета бяха останали близо до дома, предоволни, че няма да учат в колеж. Две от тях се бяха омъжили още като ученички, и двете бременни, разбира се, а най-голямата — на двайсет и една, и преди да навърши двайсет и пет бе родила четири деца. Мъжът й беше работник от автомобилните заводи като баща им и когато имаше стачка, всички преживяваха от социални помощи. Стивън още сънуваше кошмари за този живот и рядко говореше с някого за детството си. Само Адриан знаеше колко нещастен се е чувствал и как е намразил близките си. След заминаването си никога повече не бе се връщал в Детройт. Адриан знаеше също, че бяха минали повече от пет години, откакто за последен път се бе обаждал на родителите си. Просто не можел вече да разговаря с тях, така й бе казал веднъж на връщане от едно парти в агенцията, когато бе пийнал повечко. Мразел ги, мразел бедността и отчаянието им, вечната тъга в очите на майка си заради онова, което не можела да направи за децата си. „Но тя сигурно ви е обичала“ — беше се опитала да му обясни Адриан, усетила любовта на тази жена, чувството й за безпомощност пред всичко онова, от което са се нуждаели, а тя не е била в състояние да им даде, особено на най-малкия, нетърпеливия амбициозен Стивън.

— Не мисля, че е обичала някого от нас — бе отвърнал с горчивина Стивън. — В нея не са останали никакви чувства… освен към него… Знаеш ли, тя дори забременя в годината, когато заминах, а тогава сигурно е била почти на петдесет… Слава богу, пометна го.

Сърцето на Адриан се бе свило от болка за тази далечна жена, но отдавна беше престанала да защищава родителите му пред него. Той явно нямаше вече нищо общо с тях и дори разговорите за семейството му бяха прекалено мъчителни за него. Понякога се питаше какво ли биха си помислили те за Стивън, ако можеха да го видят сега. Той беше хубав, с атлетична фигура, прям, добре образован, умен, решителен и от време на време прекалено рязък. Винаги се бе възхищавала от ентусиазма му, от неговата амбициозност от неудържимата му енергия, и все пак понякога й се искаше те да са малко по-умерени. Може би това щеше да дойде с времето, с възрастта, с любовта и вниманието на тези, които държаха на него. Понякога тя шеговито му казваше, че прилича на кактус — не допуска никой да го доближи или да трогне сърцето му, ако предварително не е решил.

Бяха женени почти от три години и бракът се бе отразил добре на двамата. През последните две години и половина Стивън методично бе продължил да се издига в агенцията. Бе дошъл в Лос Анжелос преди дванайсет години. Оттогава бе работил в три различни рекламни агенции и беше известен в бранша като умен и способен, макар и доста често безскрупулен. Бе отнемал клиенти на свои приятели, бе ги подмамвал от други компании при обстоятелства, често граничещи с непочтеността. Но агенцията, в която работеше, никога не губеше от машинациите му, нито пък той самият. Тя се разрастваше ден след ден, а заедно с нея растеше и престижът на Стивън.

Адриан и Стивън бяха много различни, тя го знаеше, но въпреки това го уважаваше. Най-вече заради това, от което беше започнал. От малкото, което й бе казал, бе разбрала, че му е било много трудно да превъзмогне бедния си произход. Нейният беше от другата крайност — семейство от висшата прослойка на средната класа в Кънектикът. Беше посещавала само частни училища и имаше една по-голяма сестра.

Адриан не се виждаше с нея, а през последните години се беше отчуждила и от родителите си, макар че на всеки две-три години идваха да я посетят в Калифорния. Но тук беше доста по-различно от удобния им живот в Кънектикът, а и при последното си посещение не бяха намерили общ език със Стивън. Адриан трябваше да признае, че той не се бе държал особено любезно с тях. Открито бе критикувал баща й и благопристойните му занимания. Баща й никога не бе проявявал интерес към преследването на някаква голяма кариера. Беше адвокат, но се бе оттеглил рано и от години преподаваше в един съседен институт по право. Тя се бе почувствала ужасно неловко, когато Стивън го бе подложил едва ли не на разпит, и се бе опитала да обясни на родителите си, че той просто така разговаря и не е искал да ги обиди. Но след като си заминаха, се обади сестра й Кони и й вдигна страхотен скандал заради начина, по който Стивън се бе държал с тях. Попита я как е допуснала „той да им причини това“.

— Какво да им причини? — попита Адриан.

— Да накара татко да се чувства толкова незначителен. Мама казва, че Стивън го е унизил. Казва, че татко се е зарекъл никога повече да не стъпва в Калифорния.

— Кони… за бога… — Адриан се разстрои, като разбра колко се е засегнал баща й, и се видя принудена да признае, че Стивън се е държал малко… ами… прекалено темпераментно и го е попритеснил, но такъв си му бил маниерът. Без особен успех се опита да убеди в това сестра си. Те никога не се бяха чувствали близки. Имаха пет години разлика и Кони винаги се бе държала някак пренебрежително, сякаш Адриан изобщо не можеше да се мери с нея. Точно заради това Адриан бе останала в Калифорния след завършването на колежа. Заради това, а и защото искаше да работи в някоя телевизионна продукция.

Бе заминала за Лос Анжелос, за да специализира кино в Калифорнийския университет, и се справи отлично. Беше работила на няколко места изключително интересна работа, а после срещна Стивън. Той виждаше други възможности за нейната кариера и това някак си промени нещата. Стивън намираше атмосферата във филмовата индустрия, дори при телевизионните филми, много претенциозна и настояваше тя да се заеме с нещо по-определено, по-конкретно. Живееха заедно вече втора година, когато й предложиха място в телевизионните новини. Щяха да й плащат повече, отколкото бе получавала преди, но беше доста по-различно от всичко, за което, някога бе мечтала. Мъчително се колеба дали да приеме или да не приеме, просто чувстваше, че работата не е за нея, но накрая Стивън я убеди. И се оказа прав. През последните три години започна да й харесва. Шест месеца, след като пое новата работа, една събота заминаха със Стивън за Рино и се ожениха. Той мразеше големите сватби и „семейните инквизиции“ и тя се съгласи с него, за да не го ядоса. Но това пък разстрои родителите й. Те искаха да направят у дома хубава сватба за малката си дъщеря. Вместо това тя и Стивън взеха самолета и отидоха да им се представят. На тях съвсем не им стана приятно, когато научиха, че вече са се оженили. Майка й се разплака, баща й смъмри и двама им и те се почувстваха като провинили се деца, Стивън много им се ядоса, а тя, както винаги, се скара ужасно със сестра си Кони. Сестра й, бременна с третото си и последно дете, както винаги успя да я накара да се чувства някак не на ниво, сякаш бе извършила нещо наистина ужасно.

— Виж, не искахме голяма сватба. Да не би това да е престъпление? Големите церемонии изнервят Стивън. Какво толкова е станало? Аз съм на двайсет и девет години и мога да се омъжа, както намеря за добре.

— Защо трябваше да огорчаваш мама и татко? Не можа ли поне веднъж в живота си да положиш малко усилия? Живееш на пет хиляди километра и вършиш каквото ти скимне. Никога не си тук да им помогнеш или да направиш нещо за тях… — Гласът й се извиси обвинително, а Адриан я гледаше и се питаше колко ли горчилка се е насъбрала помежду им и колко още предстои да се натрупа. През последните години отношенията с Кони бяха започнали сериозно да я потискат.

— Те са на шейсет и две и шейсет и пет години, толкова ли много трябва да им се помага? — попита Адриан и Кони се вбеси.

— Много. Чарли идва и изрива снега от колата на татко всеки път, когато вали. Сещала ли си се някога за това? — В очите на Кони се появиха сълзи и Адриан едва се сдържа да не я зашлеви.

— Май че мама и татко ще трябва да се преселят във Флорида, за да ви е по-лесно и на двете — каза Адриан и Кони се разплака.

— Само това знаеш, нали? Да бягаш. Криеш се на другия край на страната.

— Кони, аз не се крия. Аз си изкарвам прехраната там.

— И какво работиш? Служиш за буфер в екипа на програмата. Това са глупости и ти го знаеш. Време е да пораснеш, Адриан. Бъди като всички нас, бъди съпруга, роди си деца и ако ще работиш, поне работи нещо, което си струва. Прояви характер и бъди поне нормална.

— Като кого? Като тебе ли? Ти си „нормална“, защото преди да ти се родят децата си била медицинска сестра, а аз не съм в ред, защото работя нещо, което ти не разбираш, така ли? Е, може би работата ми в новините ще ти хареса повече.

Но не понасяше злобата, която с течение на времето се бе промъкнала в отношенията им, горчивината, ревността. Никога не се бяха сближавали особено, но като малки бяха приятелки, или поне се преструваха на такива. Сега изглежда лустрото се бе изтъркало и не бе останало нищо друго, освен яростта на Кони, че Адриан си е отишла, че е свободна и прави каквото си иска в Калифорния. При това Адриан още не бе казала, че със Стивън са решили да нямат деца. Той много държеше на това след ужасите на детството си. Адриан не мислеше така, но знаеше, че той вижда причината за мизерията на родителите си в децата, по-точно в прекалено многото деца. Стивън отдавна й бе заявил, че в плановете му не се предвиждат бебета, и искаше да е сигурен, че Адриан е напълно съгласна с това. На няколко пъти бе споменавал, че смята да си направи вазектомия, но и двамата се опасяваха, че може да има някакви последици за физиката му. Караше я да отиде да й прекъснат фалопиевите тръби, но тя не се съгласи, виждаше й се прекалено радикално. Накрая се спряха на разни други средства, за да са сигурни, че няма да забременее. Понякога Адриан се натъжаваше от мисълта, че няма да има собствени деца, но правеше тази жертва с готовност. Знаеше колко важно е това за него. Той искаше да следва своята кариера, без да е обременен от нищо, а и тя да бъде свободна, за да следва своята. Оказваше й изключително голяма помощ в работата. През последните три години бе започнало да й харесва в телевизионните новини, по шоупрограмите, телевизионните филми, минисериалите и извънредните репортажи, в които бе работила преди, продължаваха да й липсват. Често повтаряше, че й се иска да напусне новините и да започне работа като продуцент в някой сериал.

— А когато го спрат? — всеки път питаше Стивън. — Тогава какво? Влизаш в редиците на безработните, връщаш се откъдето си започнала. Дръж се за новините, мила, тях никога няма да спрат. — Той изпитваше ужас от мисълта да бъде уволнен, да остане без работа, да пропилее възможностите си или да се отклони от звездния път нагоре. Никога не изпускаше от очи целите си, а целите му винаги бяха на самия връх. И двамата знаеха, че ще успее.

Изминалите две години и половина брачен живот се оказаха много съдържателни и за двамата. Бяха работили упорито, бяха постигнали успехи, бяха завързали приятелства. Миналата година Стивън бе пътувал много, а по-миналата си бяха купили един наистина хубав мезонет, голям точно колкото трябва. Градска къща с допълнителна спалня, която използваха като кабинет, просторна спалня горе, хол, трапезария и голяма кухня. В почивните дни Адриан обичаше да се занимава с малката градинка. Имаше общ плувен басейн за целия комплекс, тенис корт и двоен гараж за нейното емге и неговото лъскаво ново черно порше. Той все още се опитваше да я убеди да продаде колата си, но тя не се съгласяваше. Беше я купила на старо преди тринайсет години, още като студентка в Станфорд, и продължаваше да си я харесва. Адриан беше от онези хора, които се привързват към старите вещи, а Стивън вечно търсеше най-новото. Въпреки това двамата добре се допълваха. Той й придаваше допълнителна енергия и напористост, каквито сигурно нямаше да й достигат, ако беше сама, а тя позаглаждаше острите му ръбове. Недостатъчно, според някои. Сестра й Кони и зет й Чарлз продължаваха да го мразят, а родителите й така и не го обикнаха. Това се отрази и на отношенията на Адриан с тях. Понякога си даваше сметка колко са се отчуждили и й ставаше болно. Но въпреки че ги обичаше, тя чувстваше, че дължи преданост преди всичко на Стивън. Той беше мъжът, чието легло делеше, на когото помагаше да изгради живота си, чието бъдеще ковеше. Колкото и да ги обичаше, те бяха нейното минало, а той — настоящето и бъдещето. Родителите й съзнаваха това и бяха престанали да питат кога ще им гостуват със Стивън. Дори от една година бяха спрели да й досаждат с вечния въпрос кога ще си имат бебе. Тя бе казала най-после на Кони, че не искат деца, и беше сигурна, че сестра й е осведомила за това майка й и баща й. Изобщо връзката на Адриан и Стивън се струваше на нейните близки неестествена. В техните очи те бяха млади егоцентрици, които са стъпили на скоростната писта в Калифорния и само си гледат живота, безнадеждно глухи и слепи за всяко различно от тяхното мнение. По-лесно беше просто да не се говори много често с тях. Родителите на Адриан вече не проявяваха желание да им идват на гости.

Но не за родителите си мислеше Адриан, когато късно през нощта отби от „Санта Моника“ и пое по Феърфакс Авеню. В главата й нямаше място за нищо друго, освен за Стивън. Знаеше колко ще е изморен, но бе купила бутилка бяло вино, сирене и необходимото, за да му направи хубав омлет. Усмихваше се, докато паркираше колата до неговото порше в гаража. Беше се прибрал и тя съжаляваше само, че не е успяла да го посрещне на аерогарата. Беше й се наложило да работи във вечерната смяна. Често се случваше да замества продуцента на късните новини в качеството си на негова първа заместничка. Интересна, работата й доставяше удоволствие, но понякога беше много уморителна.

Ключът й леко се превъртя в бравата и когато отвори, видя, че всички лампи са запалени. В началото не го забеляза.

— Ало!… Има ли някой вкъщи?…

Стереото беше пуснато, куфарът му беше в хола, но чантата с книжата му не се виждаше. А, ето къде бил — на телефона в кухнята. Красивата му, черна като гарваново крило, грива беше гъста и леко разчорлена. Беше се навел и си записваше нещо. Адриан предположи, че приказва с шефа си. Беше така задълбочен в разговора и воденето на бележки, че изглежда изобщо не я забеляза. Тя отиде при него, прегърна го и го целуна. Той й се усмихна и нежно я целуна по устните, без дори за секунда да престане да слуша шефа си, без да пропусне нито дума. После леко я отблъсна и продължи да говори.

— Точно така… Точно това му казах и аз. Обещаха да се свържат с нас през следващата седмица. Но смятам, че ако играем по-твърдо, ще ги накараме да се размърдат. Да… да… и аз мисля така… Добре… До утре сутринта.

После тя изведнъж се озова в прегръдките му, той я притисна до себе си и всичко на света беше отново наред. Винаги беше щастлива, когато е с него, сигурна, че е точно там, където й е мястото. Докато го целуваше, не можеше да мисли за нищо друго, освен за това, колко много й бе липсвал.

Той я целуна продължително, силно и когато се отдръпна, тя бе останала без дъх.

— Ох, наистина е хубаво, че пак сте си вкъщи, господин Таунсънд.

— И аз не мога да твърдя, че ми е неприятно да те видя — дяволито й се усмихна той, хвана я с две ръце за дупето и я притисна до себе си. — Къде беше?

— На работа. Опитах се тази вечер да се измъкна от новините в единайсет, но никой, освен мен не беше свободен. По пътя насам се отбих и купих малко храна. Гладен ли си?

— Да — щастливо се усмихна той, но нямаше предвид това, което беше донесла в кафявите пликове. — Да си призная, гладен съм. — Натисна ключа на кухненската лампа зад себе си и я изключи.

Адриан се разсмя.

— Нямах това предвид. Купила съм вино и…

Той отново я целуна силно в устата.

— После, Адриан… после… — Безмълвно я поведе нагоре по стълбите. Багажът му долу в хола и покупките на Адриан на пода в кухнята бяха напълно забравени. Докато тя сваляше една по една дрехите си, той не откъсваше жаден поглед от нея. Изключи стереото и я дръпна на леглото до себе си.

3

На следващия ден и двамата тръгнаха за работа по едно и също време: рутина, която всяка сутрин се задействаше като часовников механизъм. Преди работа Стивън ходеше да бяга, после се връщаше, и докато се бръснеше и гледаше новините, въртеше педалите на ерговелометъра, а Адриан, вече изкъпана и облечена, приготвяше лека закуска. Той се къпеше и обличаше, докато тя разчистваше кухнята и оправяше леглото. В почивните дни го караше да й помага, но през седмицата той беше прекалено зает и притеснен, за да го прави.

Преди да тръгнат за работа, Адриан винаги гледаше утринните новини и колкото хванеше от програма „Днес“. Ако имаше нещо интересно, го обсъждаха. Но обикновено сутрин не приказваха много. Този ден не беше така. През изминалата нощ се бяха любили два пъти и Адриан беше бъбрива, в разнежено настроение. Целуна го и му подаде чашата кафе. Той беше още потен от бягането, но дори с влажна коса и прилепнала фланелка Стивън Таунсънд беше красив като филмова звезда. Имаше и друго, което го бе отделяло от останалите, още докато се бе борил да напусне Детройт и да замине далеч от родителите си. Той беше твърде умен и твърде амбициозен, но и прекалено красив за живота, за който беше роден. По свой начин Адриан също правеше силно впечатление, но тя никога не придаваше значение на това. Беше изцяло погълната от живота си и не й оставаше време да мисли как изглежда, освен в случаите, когато се обличаше, за да излезе със Стивън. У нея имаше нещо чисто и здраво. Естествената й красота изпъкваше в този изкуствен свят, в който живееха. Но тя изобщо не осъзнаваше собствената си хубост, а Стивън рядко споменаваше за нея. Винаги беше зает с други неща, като например собственото си битие и собствената си кариера. Имаше моменти, когато почти не я забелязваше.

— Днес ще има ли нещо по-особено? — равнодушно я погледна над вестника си той, без да спира да се храни. Тя беше препекла купените снощи кифлички с боровинки и му беше приготвила пълна купичка свежа плодова салата, залята с кисело мляко.

— Не зная. Ще науча какви събития предстоят, когато отида на работа. Ако се съди по утринните новини, няма да има нищо особено, но човек никога не знае. Докато си седим тук и си закусваме, може да са застреляли президента.

— Даа… — Без да прекъсва разговора, прегледа цените на акциите и прелисти бизнес страниците. — До късно ли ще работиш таза вечер?

— Може би. Едва следобед ще разбера. Няколко души са в отпуск и не ни достигат хора. Може дори да ми се наложи да работя в събота и неделя.

— Надявам се, че няма да ти се наложи. Нали не си забравила за приема утре вечер у семейство Джеймс?

Очите им се срещнаха и тя му се усмихна. Стивън никога не вярваше, че е способна да запомни нещо. Нищо, че беше заместник-продуцент на новините в най-голямата телевизионна компания.

— Разбира се, че не съм забравила. Много ли е важно?

Той кимна, напълно лишен от хумор, когато се касае за кариерата му, но тя вече беше свикнала с това.

— Всички що-годе значими личности от рекламата ще бъдат там. Просто исках да съм сигурен, че не си забравила. — Тя кимна, той погледна часовника си и стана. — Довечера в шест ще играя скуош. Ако ще работиш до късно, няма да се прибирам за вечеря. Само ми се обади в службата.

— Да, сър. Има ли нещо друго, което трябва да науча, преди да започнем деня и да потънем в различните си светове?

За момент, докато премисляше, лицето му остана безизразно, после поклати глава и погледна надолу към нея, защото тя продължаваше да седи до кухненската маса. Но в мислите си беше вече далеч. Беше си спомнил за двамата нови клиенти, които искаше да привлече, и за другия клиент, когото възнамеряваше да отнеме от един малко по-високопоставен служител в агенцията. Вече беше правил успешно подобни неща с други, по-незначителни хора и този начин на действие нито го смущаваше, нито го плашеше. Резултатът оправдава средствата, винаги бе мислил така. Още преди шестнайсет години, когато измъкна стипендията за университета в Бъркли под носа на най-добрия си приятел. Другото момче беше по-добре подготвено, но Стивън знаеше, че приятелят му не е отговорил честно на първия тест за годност за научна работа. Погрижи се нужните хора да научат за това в нужния момент. Нищо, че след този тест момчето бе получавало само отлични оценки и че бе помагало на Стивън да се подготвя за всички изпити в гимназията. Бяха първи приятели… но нали той все пак си беше послужил с измама? Дисквалифицираха го. А Стивън се махна от Детройт и никога повече не погледна назад. Приятелят му не се обади. Преди години разбра от сестра си, че Том е зарязал учението и работи на бензиностанция някъде в гетото. Случваха се понякога такива неща. Оцеляваха най-жизнените. А Стивън Таунсънд беше жизнен. Във всяко едно отношение.

Остана за момент, загледан в Адриан, после се обърна и хукна нагоре по стълбите да вземе душ и се преоблече, преди да тръгне за агенцията.

Тя беше още в кухнята, когато слезе, облечен в безупречен жълтеникавокафяв костюм, бледосиня риза и вратовръзка в жълто и синьо. С блестящата си тъмна коса пък имаше вид на кинозвезда, или поне на мъж от някоя реклама. Адриан винаги потръпваше леко, когато го гледаше, така невероятно красив беше.

— Добре изглеждаш, малкият.

Той беше явно доволен от комплимента и когато тя стана да вземе голямата чанта, с която винаги ходеше на работа, на свой ред я огледа. Чантата беше от мека черна кожа, с дълга дръжка за през рамо. Адриан я имаше от години и я обичаше както старата си спортна кола. Беше облякла морскосиня вълнена пола, бяла копринена блуза и мек бял кашмирен пуловер с връзки на раменете. Носеше скъпи черни италиански мокасини и създаваше впечатление за небрежна, ненатрапчива, скъпа елегантност. Дрехите й не биеха на очи, не приковаваха вниманието, но при по-внимателен поглед се виждаше, че имат стил, в тях се долавяха всичките знаци от тайния код на добрия вкус и доброто възпитание. Адриан беше чаровно непринудена и, колкото и скромно да се държеше, всичко в нея изглеждаше някак красиво и впечатляващо. Излязоха заедно от къщи — хубава двойка. Той се качи на своето порше, а тя — в емгето. Прихна от изражението, което се появи на лицето му. Той се притесняваше да не го видят някъде наблизо до колата й и заплашваше, че ще я накара да ползва открития паркинг пред комплекса.

— Ти си сноб! — присмя му се тя, а той поклати глава и след миг, докато Адриан още връзваше шала на главата си, се изгуби сред рева на мощния мотор на поршето. Тя завъртя ключа, доволна чу пукота, с който любимата й кола се събуди за живот, и потегли към телевизията. По това време на магистралата колите вече бяха броня до броня и след няколко минути попадна в безнадеждно задръстване. Питаше се дали Стивън е пътувал по-сполучливо и, както си мислеше за него, внезапно се сети за нещо друго. Не беше обичайно за нея. Закъсняваше й. Мензисът й трябваше да дойде още преди два дни, но тя знаеше, че това не означава нищо. При това абсурдно работно време и постоянното напрежение, нищо чудно, че закъсняваше. Макар че, в интерес на истината, не й се случваше много често. Реши отново да помисли по въпроса след няколко дни и в този момент трафикът се раздвижи, тя натиска газта и продължи по пътя си.

Когато пристигна в телевизията, там цареше пълен хаос. Продуцентът беше болен и отсъстваше. Двама от най-добрите им оператори бяха претърпели малка злополука, а двама от репортерите, които най-малко обичаше, ожесточено се караха на две стъпки от бюрото й. Накрая и тя се разкрещя, което много ги изненада, тъй като рядко изпадаше в лошо настроение.

— За бога, как, по дяволите, да свърши човек някаква работа тук? Ако вие двамата искате да се биете, вървете някъде другаде.

Един сенатор току-що беше катастрофирал по време на ежедневното си пътуване със самолет и репортерите от мястото на падането се бяха обадили, за да съобщят, че няма оцелели. Голяма филмова звезда се беше самоубила през нощта. Двама от любимците на Холивуд току-що бяха обявили, че ще се женят. Земетресение в Мексико бе отнело живота на близо хиляда души. Денят щеше да е от онези, от които Адриан едва не получаваше язва. Но пък животът й беше интересен, или поне Стивън твърдеше така, когато му се оплакваше. Наистина ли искала да живее в страната на фантазиите, да работи в минисериали и специални репортажи за холивудските звезди? Не, но би й доставило голямо удоволствие да работи в някой успешен нов сериал, знаеше, че вече има достатъчно опит за това. Също така беше наясно обаче, че никога няма да убеди Стивън колко подходяща е за нея подобна работа.

— Адриан?

— Да? — За минута бе позволила на мислите си да отлетят към онова, което можеше да бъде, но не беше, а изобщо нямаше време за фантазии. Не бе трудно да се досети, че днес не ще вечеря със съпруга си. Помоли да му позвънят и да му съобщят това и се обърна към помощника си, който я молеше да му обърне внимание. В студиото имало наводнение и щяло да им се наложи да ползват друго, но всичко било вече подготвено, така че паниката била излишна.

Беше вече четири часът, когато отиде да обядва, а едва към шест й мина през ума, че трябваше да се обади на Стивън. Но знаеше, че по това време вече е отишъл да играе скуош с приятелите си от службата. Така или иначе му бе предала, че ще работи до късно. Приготви се за една дълга трудова вечер, и внезапно я връхлетя странно усещане за самота. Беше петък вечер, всички излизаха нанякъде или си оставаха вкъщи, събираха се с приятели или се готвеха за срещи, или пък просто се бяха свили на някой диван с хубава книга в ръка, а тя беше на работа и слушаше полицейските съобщения за убийства и фатални злополуки в града и четеше телекси за трагедиите по целия свят. Тъжен начин да прекараш петъчната си вечер. После се почувства като глупачка, че възприема нещата по този начин.

— Днес изглеждаш ужасно мрачна. — Зелда, една от помощник-продуцентите, й се усмихна и й подаде пластмасова чашка с кафе. Тя беше между любимките на Адриан, винаги готова да се разсмее, но с характер. Беше по-възрастна от нея, многократно развеждана, човек със свободен дух. Косата й беше яркочервена и обгръщаше главата й като стихиен пламък. Също толкова стихийно беше и чувството й за хумор.

— Просто съм изморена, предполагам. Понякога това място ми действа на нервите.

— Поне знаем, че още си с ума си. — Зелда й се усмихна. Беше хубава жена. Адриан предполагаше, че е около четирийсетте.

— На теб не ти ли действа на нервите? Господи, новините винаги са толкова потискащи!

— Никога не ги слушам. — Тя безразлично вдигна рамене. — И повечето вечери, след като си тръгна оттук, отивам на танци.

— Струва ми се, че си намерила правилното решеше. — Повечето вечери Адриан се прибираше вкъщи и заварваше Стивън дълбоко заспал и леко похъркващ. Но поне на сутринта закусваха заедно, пък и почивните дни бяха на тяхно разположение.

През следващите четири часа Адриан се пребори с писмената работа, после провери студиото преди късните новини, побъбри с дежурните репортери и прочете най-интересните съобщения. Всъщност вечерта беше доста спокойна и тя нямаше търпение да се върне вкъщи при Стивън. Знаеше, че той ще се храни навън с приятели, но беше сигурна, че ще го завари у дома. Той рядко закъсняваше много, само в случаите, когато имаше някаква полза от това, например важна сделка с клиент.

Късната емисия мина добре, без изненади, и в единайсет и трийсет и пет тя вече се носеше по булевард „Санта Моника“ на път за вкъщи. В дванайсет без пет влезе в дома си. Лампите в спалнята още светеха и сърцето й подскочи от радост. Втурна се нагоре, прескачайки по две стъпала наведнъж, а после, като видя Стивън, се разсмя. Беше дълбоко заспал на своята страна на леглото, с разперени по детски ръце, изтощен след трудния ден в агенцията, скуоша и ранната вечеря. Беше в нокаут, какъвто и шум да вдигаше, нямаше да го събуди.

— Е, очарователни принце — прошепна с усмивка Адриан, седнала, вече по нощница, до него — край на програмата за днес, както казваме ние в телевизията. — Целуна го леко по бузата, а той дори не помръдна, после изгаси лампите и се сгуши на собствената си половина. Докато лежеше будна, отново се сети, че й закъснява, но пак си помисли, че сигурно няма нищо.

4

Когато се събуди в девет и петнайсет, усети миризмата на пържен бекон и чу Стивън да дрънка съдове долу в кухнята. Усмихна се на себе си и се обърна на другата страна. Обичаше съботите, обичаше той да си е вкъщи, обичаше да й носи закуската в леглото и след това да се любят.

Докато мислеше за всичко това, чу, че той се качва по стълбите и си тананика. На влизане Стивън блъсна подноса във вратата, а долу стереото ечеше с Брус Спрингстийн.

— Събуждай се, сънливке! — Засмя се, надвесен над нея, и остави подноса на леглото, а тя се протегна и му се усмихна. Той беше въплъщение на красивата млада мъжественост. Косата му беше още влажна от душа, който бе взел, преди тя да се събуди, облечен бе в чисто бял екип за тенис. Дългите му мускулести крака имаха загар и както беше легнала, раменете му й се виждаха огромни.

— Знаеш ли, че си доста готин за мъж, който умее да готви? — Тя му се усмихна и се подпря на лакът.

— Ти също, мързеланке. — Седна до нея на леглото и тя се разсмя.

— Само да се беше видял как беше заспал снощи!

— Имах труден ден и скуошът ме довърши. — Изглеждаше леко сконфузен и й се реваншира, като я целуна многообещаващо, точно когато бе лапнала парче бекон.

— Тенис ли ще играеш днес? — попита тя. Добре го познаваше. Той обичаше състезателните спортове, особено тениса и скуоша.

— Да. Но чак в единайсет и половина. — Погледна часовника си и й се усмихна, а тя отново се разсмя, но преди да успее да каже нещо той беше свалил екипа си за тенис и се бе пъхнал в леглото до нея.

— Какво е това, господин Таунсънд? Няма ли отрицателно да повлияе на представянето ви на корта? — Адриан обичаше да се шегува с подчертано сериозното му отношение към тениса.

— Възможно е. — Той като че ли се замисли и тя отново прихна. После й отправи сексапилна усмивка и каза: — Но има известна вероятност и да си заслужава.

— Вероятност? Вероятност, а?… Ама че нахалство!

Но той затвори устата й с целувка. Само след минута и двамата бяха забравили за тениса. Половин час по-късно тя се бе отпуснала в ръцете му, а той нежно милваше падналата над бузата й блестяща черна коса.

Адриан измърка:

— Лично аз… бих предпочела да правя това, вместо да играя тенис… — Отвори си едното око и се надигна да го целуне.

— Аз също — лениво се протегна той. След час никак не му се ставаше, не му се влизаше отново под душа, за да отиде да играе с човек, който живееше в същия комплекс и му беше известен само като „Харви“.

— Ще си дойдеш ли за обед? — попита тя, а той извика в отговор, че като се върне, сам ще си направи салатата и отново й напомни, че тази вечер в седем ще ходят на приема у Джеймсови. Щеше да й бъде много притеснено. Снощи й бяха казали да бъде в студиото за вечерните новини, а после да се върне и за нощните. Това означаваше, че ще трябва да се облече за приема още преди работа, след това да бърза обратно за дома, за да вземе Стивън, или дори да се срещнат направо там. Щеше да си тръгне достатъчно рано, за да стигне навреме за късните новини. Но знаеше, че приемът е важен за него и щеше да го придружи, независимо че цялата вечер трябваше да тича като луда. Винаги се стараеше да не го разочарова и най-вече да не допуска нейната служебна работа да пречи на семейния им живот. За разлика от Стивън, който пътуваше много. Но така поне й беше по-лесно, когато се налагаше да работи до късно.

Стивън се прибра в два часа, плувнал в пот и цял сияеш, че е спечелил играта. Лесно бе победил Харви.

— Той е дебел и не е във форма. След втория сет ми призна, че още не се е отказал от цигарите. Това нещастно копеле има късмет, че не получи инфаркт на корта.

— Надявам се, че не си го преуморил — каза Адриан от кухнята, сигурна в обратното. Тъкмо му беше направила лимонада.

— Той не заслужава да го щадиш. Истинска мижитурка е.

Беше му приготвила и салатата. Сложи едното и другото пред него и каза, че преди приема ще трябва да отиде на работа. Той не даде вид да има нещо против. Като че ли не се разсърди и когато му съобщи, че ще се връща за последните новини.

— Няма нищо, ще помоля някой друг да ме докара до вкъщи. Ще отидеш с моята кола.

— Мога след това да мина и да те взема. — Чувстваше се виновна. — Наистина съжалявам. Ако някои от хората не отсъстваха и продуцентът не беше болен…

— Няма значение. Щом ще успееш да дойдеш поне за малко, всичко е наред.

Стивън започна да яде салатата, която му бе приготвила.

Тя го погледна въпросително.

— Защо е толкова важен за теб този прием, мили? Да не би да става нещо голямо, за което да не знам? — Сигурно беше получил поредното си важно повишение.

За момент той си придаде загадъчен вид, после се засмя.

— Ако тази вечер всичко мине добре, може ИМФАК да ми възложи рекламата си или поне част от нея. Миналата седмица получих вътрешна информация, че не са доволни от сегашната си агенция, и дискретно се оглеждат за друга. Аз им се обадих по телефона. Майк направо изпадна във възторг. Може дори да ми разреши да замина за Чикаго в понеделник, за да се срещна с тях.

— Господи, това е огромна поръчка! — Сумите бяха респектиращи дори за Стивън. ИМФАК имаше едно от най-големите пера за реклама в цялата страна.

— Да, така е. Вероятно ще отсъствам цяла седмица, но трябва да се съгласиш, че си заслужава.

— Заслужава си, разбира се. — Тя се облегна назад в стола си и го погледна. Стивън беше забележителен мъж. На трийсет и четири години, той нямаше намерение да спира, докато не постигне всичко, каквото желае. Човек не можеше да не му се възхищава, особено като знае откъде е тръгнал. През всичките тези години се бе опитвала да обясни това на родителите си, но изглежда те бяха решили да не забелязват добрите му качества и непрекъснато говореха за отрицателната страна на амбициите му. Сякаш беше някакво престъпление да се стремиш към успеха, да се издигаш. Тя поне не мислеше така. Нима той нямаше право да постигне това, което иска? Стивън чувстваше нужда да побеждава. Понякога дори го съжаляваше, защото той направо се измъчваше. Когато губеше, дори на тенис, наистина страдаше, едва ли не физически.

По-късно същия следобед Стивън отново отиде да играе тенис. Геймът още не беше завършил, когато Адриан тръгна за работа. Беше му обещала да дойде да го вземе точно в седем. Когато се върна, той я чакаше, красив в новия си блейзър и белите панталони, с червената вратовръзка, която тя му бе купила. Изглеждаше чудесно и Адриан му го каза, а той отвърна, че и тя е хубава. Носеше смарагдовозелен копринен костюм и обувки в същия цвят. Беше измила косата си и тя блестеше като полиран оникс.

Когато се качиха в колата, забеляза, че е неспокоен и разсеян. Но като се имаше предвид предстоящата огромна сделка с ИМФАК, не й беше трудно да го разбере.

По целия път до Бевърли Хилс Адриан бърбореше безгрижно за маловажни неща. Къщата много я впечатли. Майк Джеймс беше шефът на Стивън, а жена му беше една от най-скъпоплатените декораторки в Бевърли Хилс. Приемът беше за освещаване на къщата им след реконструкцията. От месеци Адриан чуваше да се говори за безкрайните нововъведения, които бяха им стрували няколко милиона. Във всеки случай резултатът беше впечатляващ. Когато влязоха, вътре сигурно имаше поне двеста души и Адриан почти веднага загуби Стивън от погледа си. Започна да се разхожда между многобройните барове и бюфети. До ушите й достигаха откъслеци от разговори.

Хората говореха за децата, за семействата си, за своите професии, пътувания и къщи.

Няколко души се спряха, размениха по някоя дума с нея, но тя не познаваше никого, така че нямаше настроение за разговори и не се застоя в никоя от групите. Както често напоследък, на няколко пъти й направи впечатление, че щом кажеше, че е омъжена, хората веднага я питаха дали има деца. Понякога се чувстваше странно, когато трябваше да отговори, че няма. Сякаш да нямаш деца беше някакъв провал. Нищо че работата й беше толкова отговорна и че тя беше само на трийсет и една години. Жените, които имаха деца, изглеждаха горди от себе си и напоследък Адриан се питаше, дали не бе загубила нещо, когато със Стивън бяха решили да нямат. Разбира се, в това нямаше нищо фатално, не беше речено, че не могат да променят решението си, но тя знаеше колко категоричен е Стивън по този въпрос. Точно затова я обземаше лека паника само при мисълта, че мензисът й закъснява. Ден след ден закъснението ставаше все по-голямо.

Този следобед й мина през ум да си купи домашен тест, но й се стори малко прибързано. Нямаше смисъл да се паникьосва, само защото има закъснение от няколко дни… Ами ако е бременна? Стоеше сама, вперила очи в гледката, която се откриваше от къщата. Един мъж спря да си побъбрят и й предложи чаша шампанско, но тя нямаше никакво желание да разговаря с него. Той си отиде и тя изведнъж се замисли. Какво ще стане, ако наистина е забременяла? Какво ще каже на Стивън? Какво ще направи той? Наистина ли ще е толкова ужасно? Или ще е прекрасно? Възможно ли е той да греши и отношението му по въпроса за децата да не е толкова непреклонно? Дали пък тази идея няма да му хареса?… А на нея самата? Дали ще попречи на работата й? На текущата работа и на кариерата й? Или ще може да продължи на същото място веднага след отпуска по майчинство? Другите жени го правят. За другите това явно не е краят на света. Те хем раждат, хем си работят, в това няма нищо катастрофално. Или пък има? Не можеше да прецени. И докато мислеше за всичко това, внезапно Стивън се появи до нея.

— Готово! — ухили се той.

— Сделката ли? — Изглеждаше слисана. Така бе потънала в собствените си мисли, че когато Стивън изникна ненадейно до нея, тя се стресна. Почти я достраша, че ще чуе мислите й или ще се досети за тях.

— Не, още не съм сключил сделката. Но Майк иска в понеделник да замина с него за Чикаго. Ще проведем няколко съвсем дискретни срещи с тях, ще обсъдим нашите и техните концепции. Ако всичко мине добре, а ще мине, през следващата седмица ще се върна там сам и ще им представя проекта.

— Охо! Стивън, това е приказно! — Тя го целуна.

По доволния му вид можеше да се заключи, че и той мисли така. Позволи си да изпие две питиета и докато я изпращаше до колата, все още беше ухилен до уши. Каза, че ще помоли някого да го закара до вкъщи, да не си прави труда след работа да се връща на приема, защото не смятал да стои много. Когато Адриан потегли, той й помаха с ръка и се върна, за да говори пак с домакина. За Стивън вечерта беше минала прекрасно.

За Адриан — не чак дотам. Вече не можеше да мисли за нищо друго, дори за прекрасните възможности, които се откриваха пред Стивън, а само дали е бременна или не. Тази вероятност я измъчваше през цялото време, докато траеха късните новини, и дори по пътя за вкъщи. Рязко завъртя волана и свърна по крайпътната алея, решила да се отбие в една денонощна аптека. Не е нужно Стивън да научава, няма да му казва нищо… Но тя иска да знае… ако не още тази вечер, то поне съвсем скоро. Ако купи сега теста, може да го направи по всяко време, когато събере достатъчно смелост. Дори докато Стивън е в Чикаго.

Купи комплект и помоли аптекаря да го сложи в кафяв хартиен плик, който пъхна дълбоко в чантата си. После отново се качи в поршето и потегли към дома.

Когато се прибра, Стивън си беше вече вкъщи, беше си легнал и почти заспал, с щастливо изражение на лицето, сигурен, че отива в Чикаго, за да сключи най-важната сделка в живота си.

5

А Уилям Тайпин стоеше до прозореца в своя мезонет, взрян в мрака на съботната нощ и не изглеждаше ни най-малко щастлив. Беше писал известно време, после си бе купил храна за вкъщи от един китайски ресторант, беше се обадил на децата в Ню Йорк, бе гледал телевизия и се бе почувствал много самотен. Вече минаваше един след полунощ и той реши да си опита късмета и да се обади на Силвия в хотела в Лас Вегас. Имаше вероятност да се е прибрала, а в най-лошия случай щеше да й остави съобщение. Телефонът иззвъня пет-шест пъти, никой не вдигна и Бил почака да му се обади някой от рецепцията. Мъж с дрезгав сънен глас измърмори:

— Да?

— Искам да оставя съобщение за стая 402 — каза отчетливо Бил.

— Тук е стая 402 — изръмжа гласът. — К’во искаш?

— Сигурно са ме свързали погрешно, извинете… — И изведнъж се усъмни.

— … Чакаш ли някой да ти телефонира? — попита дрезгавият глас настрани от слушалката, последва приглушен разговор с ръка върху телефона, а после изведнъж се чу гласът на Силвия, който звучеше доста неспокойно. Щеше да е по-умно от нейна страна да не бе се обаждала, но явно не се бе досетила. А знаеше, че най-вероятно й звъни Бил от Лос Анжелос.

— Здрасти… тук стана голяма бъркотия — започна да обяснява тя, докато Бил едва се сдържаше да не се разсмее от абсурдността на положението. — Бяха забравили резервациите на половината хора и спим четирима в една стая. — Прекрасно. История, достойна за сапунената му опера. Той беше централна фигура в нея, а имаше усещането, че наблюдава отстрани нечий чужд живот.

— Но това е нелепо… Силвия, какво става, по дяволите? — Говореше като разярен любовник, а странното беше, че съвсем не се чувстваше така. Чувстваше се глупав и измамен, но истината беше, че дори не беше ядосан, а само разочарован, загдето са го зарязали. Бяха имали приятна връзка известно време, но сега беше повече от ясно, че тя е приключила.

— Аз… наистина съжалявам, Бил… В момента не мога да ти го обясня. Но тук всичко се обърка… Аз… — Тя се разплака и той се почувства като пълен идиот, че не казва нищо. Беше я заловил на местопрестъплението, пък му се искаше да й се извини, че се е държал като глупак.

— Защо да не поговорим за това, когато се върнеш?

— Ще ме изриташ ли от сериала? — Домъчня му за нея, когато чу това. Не беше такъв човек и се почувства обиден, че тя не го е разбрала.

— Какво общо има тук сериалът, Силвия? Това са две различни неща.

— Добре… Извинявай… Връщам се в неделя вечерта.

— Приятно прекарване — меко каза той и затвори телефона.

Свършено беше. По-добре изобщо да не беше започвало, но започна, защото го мързеше, а тя му беше под ръка и беше така дяволски секси. Умопомрачителна, не можеше да се отрече, но сега умопомрачаваше другиго. Бил се улови за момент да мисли с надежда, че може да е по-щастлива с притежателя на дрезгавия глас, отколкото с него. Той можеше да даде много малко на жените в живота си. Много малко време му оставаше за тях, още по-малко пък имаше желание да страда, да се подлага на онази болка, която бе изпитал, когато Лесли и децата го напуснаха. Връзките му бяха винаги повърхностни и обикновено приключваха като тази или с някаква подобна сцена. Някой от двамата решаваше да си тръгне и веселбата свършваше. От известно време знаеше, че Силвия иска нещо, което той не е в състояние да й даде. Време. Истинска привързаност. Може би дори любов. А той можеше да й предложи само мили обноски и малко развлечение, докато трае връзката им.

Постоя загледан в нощното небе, потънал в мисли за Силвия, после вдигна наздравица за нея с чаша газирана вода, легна си и продължи да разнищва живота си. Изведнъж се почувства самотен и натъжен, че всичко бе завършило така — с едно телефонно обаждане до Лас Вегас.

Тази нощ дълго остана буден. Припомняше си жените в своя живот през последните години и всъщност колко малко бяха означавали те за него, колко малко му бяха дали, колко безсъдържателно беше общуването им, колко лишен от емоции бе сексуалният им живот, и на заспиване, за пръв път от години се замисли с копнеж за Лесли и за отношенията, които бяха съществували някога помежду им. Сякаш оттогава е изкарал няколко живота, и наистина беше така. Съмняваше се, че някога ще изпита нещо подобно. Може би това се случва само веднъж, докато човек е млад. Може би изобщо не се предлага втора възможност да изживееш нещо истинско, пък и в края на краищата това като че ли не е толкова важно. Най-после заспа с мисълта не за Силвия или за бившата си съпруга… а за синовете си, Адам и Томи. В последна сметка единствено те имаха значение за него.

6

Неделята премина в суматоха около подготовката за пътуването на Стивън, разнообразена с тенис, и Адриан не пипна теста за бременност, останал скрит в голямата й чанта. Изпра бельото му, приготви обед за него и тримата приятели, с които бяха играли на двойки. Почти не разговаряха, но това изглежда не му направи впечатление. Вечерта отидоха на кино. Тя едва схващаше какво става на екрана, и докато седяха в тъмната зала и четяха надписите на шведския филм, не можеше да мисли за нищо друго, освен дали е бременна. Беше като някаква лудост, през последните два дни това се бе превърнало в натрапчива мисъл, макар че закъснението все още не беше чак толкова голямо. Но по някаква причина имаше странно предчувствие. Не беше неразположена и не усещаше тялото си по-различно, ако не се смятат обичайните признаци преди менструация. Гърдите й бяха леко набъбнали, коремът й — понадут, ходеше малко по-често до тоалетната, но нищо от това не говореше за някаква рязка промяна. И все пак единственото, което искаше сега, беше Стивън да замине. Искаше той да е вън от щата, за да може да разбере на спокойствие. Тя трябваше да знае, но беше сигурна, че ако направи теста докато е още тук, той по някакъв начин ще долови какво се е случило. Не посмя да го направи дори след като той тръгна за летището в понеделник. Ами ако се върне?… Ако е забравил нещо… и я завари в банята, с епруветка, пълна с яркосиня течност, в случай, че е бременна?

Все още не бе в състояние да повярва напълно, че такова нещо може да се случи тъкмо на нея. Почти през цялото време бяха внимавали много, но веднъж… веднъж… преди, около три седмици… три седмици… Тази мисъл не я напусна през целия ден след заминаването на Стивън, докато беше на работа. След новините в шест часа побърза да се прибере, отключи си и влезе, изтича нагоре по стълбите и подреди в банята нещата за теста. Направи всичко според приложеното упътване, а после седна и тревожно зачака, с поглед прикован в будилника в спалнята. Нямаше доверие дори на ръчния си часовник. Ако стане синьо, значи… Трябваше да се чака десет минути… но само след три играта на предположения свърши.

Нямаше значение колко е синьо, излишно беше да се пита дали течността в шишенцето е променила цвета си, нямаше никакво „дали“… и „може би“… Докато го гледаше, цветът му стана толкова плътен, толкова ярък, и отговорът беше така категоричен, че не можеше да има никакво съмнение. Постоя малко напълно неподвижна, после седна на капака на тоалетната чиния и се втренчи в яркосинята течност в шишенцето. Гледаше го и разбираше, че независимо какво иска или не иска Стивън, независимо колко много са внимавали и какво са си говорили през всичките тези години… въпреки всичко това, не може да има и капка съмнение. Тя е бременна. В очите й напираха сълзи.

Мислите й бяха обсебени от единствения важен въпрос сега — какво ще каже Стивън? Беше сигурна, че ще й вдигне скандал, но колко голям и сериозен ще е той и дали Стивън ще настоява на своето? Дали пък няма да промени мнението си? Дали накрая няма да свикне с мисълта за детето? Сигурно не е мислил сериозно всичките онези ужасни неща, които й беше говорил през изтеклите три години. Едно бебче положително не може да промени чак толкова нещата. Едва от пет минути, дори и от по-малко знаеше, че е бременна, а за нея то беше вече „бебе“ и тя търсеше аргументи, за да защити живота му. Молеше се Стивън да се съгласи да го остави. В края на краищата не можеше да я принуди да го махне. Пък и защо да иска това от нея? Той беше разумен мъж, а ставаше дума за собственото му дете. Както си седеше в банята, Адриан затвори очи и по бузите й се затъркаляха сълзи от страх. Какво щеше да прави сега? Беше едновременно щастлива и натъжена, с ужас се питаше какво ще каже на мъжа си. Винаги й бе повтарял като на шега, че ако забременее и реши да задържи бебето, ще я напусне. Но сигурно не го мислеше сериозно… Ами ако го мислеше?… Какво щеше да прави тогава? Не искаше да го загуби, разбира се, но как можеше да се откаже от детето?

Прекара една кошмарна седмица, изпълнена от терзания какво да каже на Стивън, когато се прибере. Всеки път, когато й се обадеше, за да й съобщи още вълнуващи новини от разговорите с ИМФАК, Адриан му отвръщаше все по-объркано, по-безучастно, по-разсеяно, докато накрая в четвъртък вечерта той не я попита какво има. Думите й бяха несвързани и Стивън беше сигурен, че не е чула нищо от онова, което бе споделил с нея. Разговорите бяха минали блестящо и той се връщаше в Лос Анжелос на другия ден, но следващия вторник щеше пак да замине за Чикаго.

— Адриан, добре ли си?

— Защо? — полита тя и цялата изтръпна. Какво иска да каже той? Дали не е разбрал? Но как би могъл да разбере?

— Не зная. През цялата седмица говориш някак странно. Добре ли се чувстваш?

— Добре съм… не… всъщност имам ужасно главоболие. Мисля, че е от напрежението… от работата… — Всъщност един-два пъти бе усетила, че й се повдига, но предполагаше, че това е плод на въображението й. За разлика от бременността. Поне за нея беше сигурна. Дори бе повторила теста, за да няма никакви съмнения.

Докато го слушаше, сълзи премрежваха очите й. Вече искаше той да се върне, за да му каже. Искаше да свърши с това, да бъде честна с него, за да може той да я увери, че всичко ще бъде наред, а тя да си отдъхне и да роди бебето… бебето… колко странно… само за няколко дни целият й живот се бе преобразил и тя бе в състояние да мисли единствено за това дете. Заради Стивън винаги бе приемала с готовност перспективата да нямат деца, а сега изведнъж беше изпълнена с желание да преобърне целия си живот с главата надолу, само заради някакво бебе. Беше готова да преустрои жилището, да промени начина им на живот, ако трябва и работата си, да се откаже от кабинета, от спокойните им нощи, от независимото им безгрижно съществуване. Още се плашеше от тази мисъл, още се тревожеше какво ще бъде, когато накрая стане майка, ужасно се страхуваше, че няма да се справи, но при все това знаеше, че трябва да опита.

Искаше да го посрещне на летището в петък вечер, но се оказа, че трябва да работи до късно, така че го видя едва след като се прибра. Той разопаковаше багажа си и гледаше телевизия, стереото беше пуснато, цялата къща отново се бе съживила, след като Стивън се бе върнал от Чикаго. Когато влезе, той си тананикаше нещо и като я видя, се усмихна.

— Хей, здрасти… къде се губиш?

— На работа, както винаги. — Тя му се усмихна неспокойно и бавно пристъпи към него, но когато той я прегърна, се вкопчи в него, сякаш ако го изпуснеше само за миг, щеше да се удави.

— Мила… какво има? — През цялата седмица бе чувствал, че нещо не е наред, но просто не бе успял да разбере какво точно. На вид й нямаше нищо. Тогава изведнъж си помисли с тревога, че може да са я уволнили и да й е неудобно да му го каже. Може би се страхува да му го признае, при положение че неговата кариера се развива толкова добре. Пък и работата й е много хубава, наистина ще му е мъчно за нея, ако я загуби. — Нещо с работата ли?… Да не би… — Видя израза в очите й и спря. Не знаеше какво има, но веднага разбра, че се е случило нещо сериозно. Дръпна я на леглото до себе си и я прегърна с една ръка, изпълнен с желание да я подкрепи с всичко, което е по силите му. Сега можеше да си го позволи, собственият му живот вървеше толкова добре и Майк вече му беше обещал, че ще получи голямо повишение, ако агенцията спечели ИМФАК. Какво е станало?

Тя го погледна и очите й се напълниха със сълзи. В момента не можеше да се реши да му го каже. Това трябваше да е най-щастливият миг в брачния им живот, а се бе превърнал в най-страшният, заради нещата, които й бе говорил преди.

— Уволниха ли те?

Тя се разсмя през сълзи и поклати глава.

— Не, за нещастие. Понякога си мисля, че би ми олекнало.

Но той не вземаше думите й на сериозно. Знаеше колко обича тя работата си. Страхотна работа беше. Той ни най-малко не се съмняваше в това.

— Да не си болна?

Тя отново поклати глава, този път по-бавно, и очите й погледнаха в неговите с тихо отчаяние.

— Не, не съм… — А после бързо си пое дъх и се помоли той да няма нищо против. — Бременна съм.

В стаята се възцари безкрайна тишина, тя чуваше ударите на собственото си сърце и неговото дишане, както я беше прегърнал. После той изведнъж я пусна, стана и я погледна отгоре с безмълвен гняв.

— Не говориш сериозно, нали, Адриан?

— Напротив. — Знаеше си, че това ще му подейства като шок. Тя също го бе преживяла така. Но грешката беше непреднамерена.

— Изневерявала ли си ми?

Тя мрачно поклати глава.

— Не, не съм. Просто се е случило.

— Колко жалко. — Нещо в лицето му се вкамени и когато Адриан го погледна, почувства как паниката я залива. — Сигурна ли си?

— Абсолютно.

— Много лошо — тихо каза той, а в погледа му се четеше дълбоко разочарование. — Съжалявам, Адриан. Лош късмет.

— Не бих го нарекла точно късмет — рече тя. — И двамата имаме мъничко участие, знаеш.

Той кимна, беше му мъчно за нея, а и за себе си.

— Предполагам, че следващата седмица ще трябва да се погрижиш за това.

Погледна го и кръвта й изстина. Значи за него било толкова просто! „Да се погрижиш за това.“ Но за нея вече не беше така.

— Какво имаш предвид?

— Ти знаеш какво имам предвид. За бога, не можем да имаме деца, ясно ти е, нали?

— Защо не? Има ли нещо, за което да не си ми казвал? Някаква ужасна наследствена болест? Или се готвим да летим до Луната? Има ли някаква причина да не можем да имаме деца?

— Да. Много сериозна причина. — Бяха застанали един срещу друг в двата края на спалнята и погледът му беше твърд като стомана. — Много отдавна решихме, че не желаем да имаме деца. Смятах, че и двамата сме били искрени.

— Но защо не? Всъщност липсва причина да нямаме деца. — Тя го погледна умолително. — И двамата имаме хубава работа. Живеем добре. С нашите доходи спокойно можем да издържаме едно дете.

— Имаш ли изобщо представа колко скъпо излиза едно дете? Училища, дрехи, лекари. А освен това не би било честно да допуснем в живота си едно нежелано същество. Не, Адриан, не е правилно. — Беше ужасен и ужасът му нарасна още повече, когато видя, че не я е убедил.

Тя знаеше колко крайни са възгледите му заради собствената му младост, преминала в бедност, но техният живот беше напълно различен.

— Парите не са всичко. Имаме време, имаме нашата любов, хубав дом и всеки от нас има другия. Какво още ти липсва?

— Желанието да имам деца — тихо отвърна той. — Нямам такова желание. Никога не съм го имал. Не искам деца, Адриан. Никога не съм имал и няма да имам деца. Казах ти го още преди да се оженим и ако сега се обърнеш срещу мен, няма безучастно да приема нещата. Ти трябва да се отървеш от това… — поколеба се, но само за миг — от бременността.

Отказваше да го нарече бебе.

— А ако не искам?

— Ще си голяма глупачка, ако не искаш, Адриан. И ти можеш да направиш голяма кариера, ако посветиш вниманието си на това, а няма начин да работиш както сега и да гледаш дете.

— Мога да си взема шест месеца отпуск и после да се върна. Много жени го правят…

— Да, и после се отказват от кариерата, раждат още две и се превръщат в домакини. Накрая намразват заради това и себе си, и децата.

Той обличаше в думи най-лошите й страхове, но тя продължаваше да мисли, че все пак си заслужава да рискува да роди детето. Не искаше да се откаже, просто защото е по-лесно да нямаш деца. Какво като не са милионери? Задължително ли е всичко да бъде така дяволски идеално? И защо той не може да разбере какво чувства тя?

— Смятам, че трябва да помислим известно време, преди да предприемем нещо необратимо, за което после да съжаляваме и двамата. — Имаше приятелки, който биха правили аборт и след това не можеха да се понасят, както и други, които не бяха правили. Но Стивън не беше съгласен с нея.

— Вярвай ми, Адриан — стараеше се да говори малко по-меко и направи крачка към нея, — няма да съжаляваш. После, като си помислиш за това, ще чувстваш само облекчение. Това нещо може сериозно да застраши брака ни.

Това „нещо“ беше детето им. Детето, което тя бе обикнала през четирите дни, откакто знаеше за съществуването му.

— Не е задължително да допускаме то да се превръща в заплаха за брака ни! — Очите й се напълниха със сълзи и тя се облегна на гърдите му. — Стивън, моля те… не ме принуждавай да го правя… моля те…

— Нищо не те принуждавам да правиш. — В гласа му се долавяше досада и той започна да обикаля из спалнята като звяр в клетка. Чувстваше застрашена самата си същност и беше ужасно изплашен. — Само ти казвам, че това е много лош късмет за нас и дори мисълта да оставиш нещата така е лудост. Животът ни е поставен на карта. За бога, направи това, което трябва.

— Защо виждаш всичко в такава мрачна светлина? Защо бебето да е чак такава заплаха? — Не можеше да разбере защо той възприема всичко толкова еднозначно, тя никога не бе мислила по този начин. Стивън винаги бе гледал на децата като на грозяща го вражеска окупация.

— Ти нямаш представа какво могат да направят децата с живота ни, Адриан. А аз имам. Видял съм го в собственото си семейство. Родителите ми никога не са притежавали нищо. Майка ми имаше един-единствен чифт смачкани обувки, едни обувки по време на цялото ми детство. Сама шиеше всичко, а после ние го носехме, докато се разпадне, докато дрехите се разпаднат на гърбовете ни. Нямахме книги, кукли, играчки. Нямахме нищо друго, освен бедността и себе си.

Домъчня й за него, сигурно е било ужасно, но нямаше нищо общо с реалностите на собствения им живот, а Стивън отказваше да го разбере.

— Съжалявам, че е трябвало да преживееш това. Но на нашите деца никога не би им се наложило да живеят така. И двамата получаваме големи заплати, предостатъчно, за да живеем и ние и бебето повече от добре.

— Така си мислиш ти. Ами училището? Ами колежа? Имаш ли представа колко струва сега Станфорд? — После добави като отчаяно дете: — А какво ще стане с пътуването ни до Европа? Вече няма да има такива пътешествия. Ще трябва да се откажем от всичко. Наистина ли си готова да го направиш?

— Не разбирам защо виждаш нещата в толкова черни краски. Дори и да ни се наложи да правим жертви, Стивън, не мислиш ли, че си струва? — Не й отговори, но в очите му можеше да се прочете всичко: погледът му казваше, че според него не си струва. — Така или иначе сега не обсъждаме дали да имаме деца някога в бъдещето. Говорим за бебето, което вече съществува. Има голяма разлика. — За нея, но не и за него. Дотук нещата бяха ясни.

— Не говорим за никакво бебе. Говорим за едно нищо. За капка сперма, която се е докоснала до яйцеклетка с големината на микроскопична точица и тази точица е микроскопичната възможност за едно нищо. Това е една питанка, едно „може би“, една възможност и нищо повече, и то възможност, която не желаем. Така трябва да си го представяш. И всичко, което трябва да направиш, е да идеш при своя лекар и да му кажеш, че не го искаш.

— И после какво? — Докато го слушаше, тя почувства как гневът закипя в нея. — После какво, Стивън? Той просто ще каже: „Добре, Адриан, не искаш бебето, няма проблеми“ и ще го запише в графата „не“ на малкия си списък, така ли? Не, не е точно така. Ще го изтръгне от мен с машина за вакуум, ще остърже матката ми с кюретаж, ще убие детето ни. Това ще направи той, Стивън. Това означава „да му кажеш, че не го искаш“. А работата е там, че аз го искам и ти ще трябва да имаш това предвид. Не става дума само за твоето дете, то е и мое, то е наше, независимо дали го желаеш или не. И аз няма просто да се отърва от него, само защото ти си казал. — Докато говореше, бе започнала да хлипа, но Стивън се преструваше, че не чува. Беше така ужасен, че можеше само да се прави на леденостуден. Буквално беше смразен от страх. А Адриан бе съкрушена от мъка.

— Разбирам — каза той с леден тон и я погледна още по-отчуждено. — Казваш ми, че няма да го махнеш, така ли?

— Все още не ти казвам нищо. Само те моля да си помислиш и споделям с теб, че ми се иска да го задържа. — Признанието, че иска бебето, изненада и нея самата. Молбата й да го оставят бе прозвучала тъй, като че ли ставаше дума за някакво кученце, а не за собственото им дете, и това я ужаси.

Стивън кимна отчаяно, взе ръката й и я дръпна до себе си на леглото. Прегърна я и тя изведнъж загуби контрол над себе си и заплака с глас.

Целият този шок, страхът, напрежението и вълнението от станалото закипяха в нея, избухнаха, преляха навън и тя вече не можеше да спре риданията си. Отпусна се в ръцете му и продължи да хлипа.

— Извинявай, мила… Съжалявам, че това трябваше да ни се случи… Всичко ще се оправи… ще видиш… Съжалявам…

Тя дори не чуваше какво й говори, но беше щастлива, че я е прегърнал и че все пак може да промени мнението си, като помисли малко повече. Предполагаше, че ще го промени, но да се бори със съпротивата му беше голямо емоционално натоварване.

— И аз трябва да ти се извиня — каза тя накрая, той избърса сълзите от очите й и я целуна.

Започна да я милва по косата и да целува сълзите по ресниците и бузите й, а после бавно заразкопчава блузата и плъзна шортите и пликчетата й покрай глезените. Тя лежеше гола до него, а той я гледаше и й се възхищаваше. Имаше красиво тяло и той смяташе, че ще е престъпление то да бъде осквернено от една бременност. След това тя никога нямаше да е същата, знаеше го.

— Обичам те, Адриан — нежно каза той. Обичаше я твърде много, за да й позволи да извърши нещо така отчайващо глупаво. Обичаше и себе си, начина им на живот и всичко, към което се бяха стремили и бяха постигнали, и нямаше да допусне никой да застрашава всичко това, най-малкото пък едно бебе.

Целуна я с копнеж и тя отвърна на целувката му, като си мислеше, че най-накрая е разбрал какво й е. Любиха се безмълвно и нежно. В този момент се чувстваха много близки и оставиха спора настрана, всеки от двамата с надеждата, че другият ще приеме неговото желание. Продължиха да лежат прегърнати и да се целуват.

Когато се събудиха на другия ден, беше вече към средата на следобеда. Стивън предложи да поплуват и след като взеха душ и закусиха, отидоха на басейна. Адриан нямаше настроение да говори и не каза нищо, докато вървяха натам, хванати за ръце. И двамата бяха замислени. Басейнът беше за всички жители на комплекса, днес там нямаше никого. Беше хубав слънчев майски следобед и хората бяха отишли на плажа или на гости у приятели, или пък просто си лежаха на терасите, далеч от чужди погледи, и събираха тен, в повечето случаи — голи.

Стивън плуваше като на състезание, а Адриан се натопи за малко във водата, после легна на слънце и задряма. Не искаше повече да говорят за бебето, не и сега. Надяваше се, че като знае всичко, той накрая ще се успокои и те свикне с тази мисъл. И на нея не й беше леко да я възприеме, а знаеше, че за Стивън ще бъде още по-трудно.

— Искаш ли да се прибираме? — попита той накрая. Вече минаваше пет. Почти не бяха разговаряли през целия следобед. Адриан още се чувстваше изтощена след емоционалния спор миналата нощ.

Влязоха безмълвно вкъщи. Адриан взе душ, Стивън включи стереото и докато тя приготвяше вечерята, слушаха музика.

Адриан искаше да прекарат една тиха вечер заедно. Имаха да обмислят много неща.

— Добре ли си? — попита той, докато тя правеше макарони и голяма зелена салата.

— Добре съм. Само съм някак уморена — отвърна меко Адриан и той кимна.

— Ще се почувстваш по-добре, като го махнат другата седмица.

Тя не можеше да повярва на ушите си и го гледаше смаяно.

— Защо говориш така? — Беше ужасена и изведнъж разбра, че той изобщо не е премислил. Беше по-непреклонен от всякога.

— Адриан, в момента това е само едно физическо неразположение. Кара те да се чувстваш зле, така че вземи мерки. Това е всичко. Не бива да си го представяш като нещо повече.

Тя просто се изуми, че е толкова безчувствен, че тяхното дете изобщо не го интересува.

— Това, което казваш, е отвратително. Разбира се, че е нещо много повече, и ти го знаеш. — Беше възнамерявала да не подхваща темата тази вечер, но сега, след като той бе започнал, нямаше да мълчи. — Става дума за нашето дете, за бога! — Очите й отново се напълниха със сълзи и тя се мразеше, че не може да ги сдържи. Не беше от плачливите, но той я вадеше от равновесие с безразличието, с което приемаше мисълта, че тя трябва да абортира. — Няма да го направя — внезапно каза тя, остави вечерята на барчето в кухнята и забърза нагоре по стълбите към спалнята.

Беше минало повече от час, когато Стивън най-после се качи, за да продължат разговора. Тя лежеше на кревата, той седна до нея и заговори много нежно:

— Адриан, ще трябва да направиш аборт. Ако държиш на нашия брак. Ако не го направиш, всичко ще рухне.

Доколкото тя можеше да прецени, щеше да рухне, както и да постъпеше. Ако не родеше бебето, винаги щеше да чувства загубата, а ако го родеше, Стивън сигурно никога нямаше да й прости.

— Мисля, че не мога. — Беше се заровила във възглавницата и му отговаряше честно. Абортът беше последното нещо, което искаше.

— А аз мисля, че можеш. Ако не го направиш, това ще разруши брака ни и ще ти струва работата.

— Не ме е грижа за работата. — И наистина беше така: в сравнение с бебето тя не означаваше нищо за нея. Колко странно, че толкова бързо то бе станало най-важното нещо за нея.

— Разбира се, че обичаш работата си. — Струваше му се, че за един ден тя се бе превърнала в друг човек.

— Не, не я обичам… но не искам бракът ни да рухне — тъжно рече тя и се обърна да го погледне.

— Мога да ти кажа нещо, което зная със сигурност, Адриан, и то е, че не искам дете.

— По-нататък може да премислиш. Всички променят понякога решенията си — с надежда промълви тя, но той поклати глава.

— Не и аз. Аз не искам деца. Никога не съм искал и няма да искам, а по-рано и ти смяташе, че в това няма нищо лошо. Не беше ли така?

Тя се поколеба, а после му призна нещо, което никога преди не му беше признавала:

— Мислех, че ти в края на краищата… че някой ден може да промениш отношението си. Искам да кажа… ако нямахме деца, предполагам, че не бих имала нищо против. Но в случай като този… мислех, че може би… Не зная, Стивън. Не съм искала да стане. Но сега то съществува, как можеш просто така, без да се замислиш, да го заличиш от живота ни? — Беше ужасно.

— Защото по този начин ще живеем по-добре, а ти си много по-важна за мен, отколкото някакво бебе.

— Има място и за мен, и за него — умолително каза тя, но той поклати глава.

— В моя живот няма. Там има място само за теб и за никого повече. Нямам намерение да деля вниманието ти с някакво дете. Не вярвам за двайсет години моите родители да са разменили повече от две думи. Никога не са имали нито време, нито сили, нито чувства. Те бяха изчерпани. Когато ние пораснахме, не им остана нищо. Превърнаха се в двама изхабени, съсипани, безжизнени старци. Това ли искаш?

— Ако си имаме едно дете, няма да бъде толкова страшно — тихо рече тя. Отново го молеше, но явно не постигаше нищо.

— Не искам да рискувам, Адриан — отвърна той с поглед надолу към нея. — Махни го! — рече с потрепващ глас и слезе задълго долу, просто за да избяга от нея, от затаената в нея заплаха на нероденото дете.

Докато го чакаше да се върне в спалнята, тя дълго мисли върху думите му и разбра, че ако се откаже от това дете, завинаги ще загуби част от душата си.

7

Неделята и понеделникът се превърнаха в кошмар от свади и обвинения помежду им. В шест часа сутринта във вторник, преди Стивън да замине, Адриан избухна в истеричен плач и се съгласи да направи всичко, каквото иска той от нея. От два дни не беше ходила на работа и не желаеше да загуби съпруга, когото обича, дори ако това означава да се откаже от бебето. Обеща да се погрижи за аборта докато го няма. Остана в леглото и плака целия ден, чак до четири и половина, когато отиде на лекар.

Беше лежала целия този следобед с чувство на страх и когато дойде време да се облича, той бе прераснал вече в див ужас. Излезе от къщи и й се прииска да се затича, да избяга от всичко — от това, което й се бе случило, от това, което трябваше да направи, което Стивън очакваше от нея и тя чувстваше, че му дължи, ако желае да запази брака си.

— Адриан — повика я сестрата и тя стана. Беше много неспокойна. Носеше черен панталон, черно поло, черни обувки и с бялата си кожа и тъмна коса имаше много меланхоличен вид.

Сестрата я въведе в малка стаичка и й каза да се съблече от кръста надолу и да надене един халат. Беше идвала тук и преди, за да се консултира за противозачатъчните средства, както и за редовните си годишни прегледи, но не й се бе струвало толкова зловещо.

Седнала на акушерския стол в черното си поло от копринено трико и синия памучен халат, който покриваше останалото, с подвити под себе си боси крака, приличаше на малко момиченце. Опитваше се да не мисли защо е тук и какво ще се случи с нея. Непрекъснато си повтаряше, че го прави за Стивън, защото го обича.

Най-после лекарят влезе, погледна картона и нея и като я позна, се усмихна. Тя беше мило момиче, винаги я бе харесвал.

— Какво мога да направя днес за вас, госпожо Таунсънд? — Беше приятен старомоден човек приблизително на възрастта на баща й.

— Аз… — Не можеше да се реши да го изрече. На бледото лице очите й изглеждаха огромни. — Дойдох… за аборт. — Думите заглъхнаха. Беше ги казала толкова тихо, че той едва ги чу.

— Разбирам. — Лекарят седна на една въртяща се табуретка и погледна картона й. Омъжена, на трийсет и една година, в добро здравословно състояние — нямаше никакво обяснение. Може пък бебето да не е от мъжа й? — Имате ли някаква специална причина?

Тя кимна, изпълнена с болка. Цялото й поведение говореше, че е тук против волята си: начинът, по който се бе свила на акушерския стол, сякаш за да се предпази от него, как потрепваше всеки път, когато минаваше покрай нея, с какъв труд произнасяше думите. Беше виждал много изпаднали в беда жени — жени, които биха направили всичко, за да се отърват от нежеланите бебета. Но това момиче не беше от тях. Беше готов да се обзаложи, че тя не желае да абортира.

— Мъжът ми мисли, че моментът не е подходящ да имаме деца.

Лекарят кимна отново, за да покаже, че прекрасно разбира положението.

— Има ли нещо конкретно, което да го кара да мисли така, Адриан? Да не би да е без работа? Да няма някакви здравословни проблеми? — Търсеше причината, довела тук тази млада жена. Без основателна причина нямаше да направи аборта. Не беше незаконно, но той все пак беше морално отговорен за пациентите си. А тя клатеше глава в отговор на всичките му въпроси.

— Не. Той просто… той просто мисли, че сега не е време за деца.

— Иска ли изобщо деца?

Тя се поколеба. Поклати глава и очите й се напълниха със сълзи.

— Не — прошепна едва доловимо. — Всъщност не иска. В семейството са били пет деца и е имал много нещастно детство. Трудно му е да разбере, че може да е и по-различно.

— Струва ми се, че ще бъде. Ти имаш хубава работа, предполагам, че и неговото положение е доста стабилно. Мислиш ли, че с течение на времето отношението му ще се промени?

Тя тъжно поклати глава, сълзите се затъркаляха по бузите й и лекарят побърза да каже нещо, което смяташе, че ще я накара да се поотпусне:

— Няма да правя аборта днес, Адриан. — Беше преминал на ти, веднага след като бе почувствал колко тежък е проблемът. Не беше време за формалности, тя се нуждаеше от приятел и той се стараеше да й помогне. — Най-напред искам да се уверя, че наистина си бременна, че не е станала някаква грешка. Направи ли теста? — Сигурен беше, че го е направила, иначе нямаше да е тук.

— Да. Вкъщи. Два пъти. И мензисът ми закъснява с две седмици.

— Значи, както го изчисляваме ние, си бременна от четири седмици. Сигурен съм, че е така, но все пак след малко ще проверим още веднъж. А после искам да си отидеш вкъщи и да си помислиш, просто за да бъдеш сигурна. Ако и след това продължаваш да смяташ, че трябва да прекъснеш бременността, ще дойдеш утре пак. Не мислиш ли, че така е по-разумно?

Тя кимна. Чувстваше се едновременно и истерична, и вцепенена. Струваше й се, че емоционалната травма, която преживява, ще я убие. Но лекарят беше мил и любезен, потвърди това, което тя вече знаеше, и й каза да си отиде вкъщи и да помисли, да се опита да го обсъди още веднъж със съпруга си. Смяташе, че след като на нея толкова не й се иска да абортира, сигурно ще успее да го склони, като му обясни това. Само че лекарят не знаеше колко непреклонен е Стивън по този въпрос. Когато й се обади вечерта, той явно се ядоса, че още не е направила аборта.

— Защо, по дяволите, не го е направил днес? Какъв смисъл има да се чака?

— Иска да размислим, преди да предприемем нещо. И може би идеята не е толкова лоша. — Съзнанието за това, което се готвеше да направи, я караше да се чувства безнадеждно потисната. — Кога се връщаш? — тревожно попита тя, но той сякаш не забелязваше паниката в гласа й.

— Не по-рано от петък. А в събота сутринта ще играем с Майк тенис. Може след това с Нанси да се присъедините към нас и да изиграем един сет на двойки.

Не й се вярваше, че й го казва — или беше напълно безчувствен, или направо глупав.

— Не съм сигурна, че в събота ще бъда вече в достатъчно добра форма, за да играя тенис. — Сарказмът в думите й беше неприкрит и остър.

— А, вярно… Забравих.

За десет секунди? Как беше възможно да е забравил толкова бързо? И преди всичко, как можеше да допусне тя да го направи?

— Мисля, че и ти трябва още веднъж да си помислиш, Стивън, бебето не е само мое, то е и твое. — Но още докато го казваше, почувства как се издига стената помежду им.

— Казах ти какво мисля по въпроса, Адриан. Не искам повече да говорим за това. Просто го махни, по дяволите! Не разбирам защо трябваше да чакаш до утре.

Тя не му отговори, съкрушена от бруталността на думите му. Като че ли бебето го заплашваше с нещо, а тя бе позволила това да се случи, бе го предала. Сега трябваше на всяка цена да го махне, без значение какво ще й коства.

— Ще ти се обадя утре вечер.

Адриан затаи дъх, сълзите заслепиха очите й. „Защо? Само за да се увери, че съм го направила ли?“ Каза му довиждане и си представи как след няколко часа ще бъде вече късно да се спаси бебето. Сърцето й сякаш щеше да се пръсне. Цялата нощ лежа будна, плака и мисли за това дете, което никога нямаше да види. Детето, което жертваше заради съпруга си. Когато на другата сутрин слънцето изгря, тя беше още будна и се чувстваше като пред екзекуция. Беше си взела една седмица отпуск от службата и сега й оставаше само да се върне в кабинета на лекаря и да се насили да направи аборта.

Докато се обличаше, все си повтаряше, че в последния момент Стивън ще се обади и ще й каже да не го прави. Но той не се обади. Къщата остана тиха, когато тя излезе и се качи в колата по сандали, дочена пола и стара работна блуза. Пристигна при лекаря в девет часа, както й беше казал, в случай че реши да направи аборта. Не беше, яла и пила нищо от предишната вечер, да не би да се наложи да й сложат упойка. Докато пътуваше с емгето по булевард „Уилшър“ беше пребледняла и трепереше. Пристигна в кабинета пет минути по-рано. Обади се на сестрата и седна в чакалнята. Затвори очи и почувства със сърцето си, че през целия си живот няма да забрави това. За пръв път я обзе омраза към Стивън. Страшно й се прииска да му се обади, да го намери, където и да е, и да му каже, че трябва да промени решението си. Но знаеше, че е безсмислено.

Сестрата се появи на вратата и извика името й.

Усмихваше се, докато я водеше по коридора. Въведе я в една малко по-голяма стая и й каза да се съблече, да надене синия халат и да легне на акушерския стол.

До него имаше машина със зловещ вид и Адриан се досети, че това е вакуумът. Почувства, че гърлото й пресъхва, а устните й залепнаха като навлажнена хартия. Единственото й желание беше най-после да се свърши, да си отиде вкъщи и да се опита да забрави. Знаеше, че през целия си останал живот няма да допусне отново да забременее. И все пак част от нея все още искаше да задържи бебето. Това беше лудост, използваше цялата си вътрешна сила, само и само да се отърве от него, а част от нея не искаше да го даде, без значение какво ще стане, какво ще каже Стивън и колко невротизиран е той от детството си.

— Адриан? — Лекарят провря глава през вратата и я погледна с мека усмивка. — Добре ли си?

Тя кимна, но не успя да промълви и дума, само го гледаше с нескрит ужас. Той влезе в стаята, затвори вратата и твърдо каза:

— Сигурна ли си, че желаеш да го направиш?

Тя отново кимна, но сълзите рукнаха по страните й. После отговори честно с поклащане на глава. Беше така объркана, така ужасена и нещастна. Изобщо не искаше да е тук. Искаше да си е вкъщи със Стивън и заедно да чакат бебето.

— Не си длъжна. Не трябва да го правиш, ако не желаеш. Съпругът ти ще привикне. Много съпрузи отначало правят истории като него, а когато детето се роди, се радват най-много от всички. Искам наистина да си помислиш, преди да решиш.

— Не мога — изхлипа тя. — Просто не мога. — Надигна се, седна и избухна в плач. — Не мога да го направя.

— Нито пък аз — усмихва се той. — Върви си вкъщи и кажи на своя мъж да си купи една пура и да я пази до… — погледна картона — бих казал, до началото на януари. Тогава ще му родиш едно хубаво дебело бебе. Как ти звучи това, Адриан?

— Звучи ми прекрасно.

Тя се усмихна през сълзи и любезният стар лекар я прегърна през раменете.

— Върви си вкъщи, Адриан. Почини си добре, наплачи се добре. Всичко ще се оправи. Всичко ще бъде наред. Мъжът ти също. — Потупа я по рамото и излезе от стаята, за да може тя да се облече и да си тръгне, с бебето. Докато се обличаше, тя се усмихваше на себе си и плачеше, чувстваше се така, сякаш й се бе случило нещо прекрасно. Беше пощадена, макар дори да не й бе съвсем ясно защо, дали само поради това, че лекарят й се бе оказал достатъчно проницателен да забележи, че просто не е в състояние да го направи?

Потегли за вкъщи, но внезапно реши да отиде до службата. Чувстваше се по-добре, отколкото дни наред преди това и изпита желание да отиде на работа и да се зарови в купищата книжа на бюрото си. Обърна към телевизията, вятърът развя косите й, тя си пое дълбоко дъх и се усмихна на себе си. Животът изведнъж бе ставал толкова сладък — щеше да си има бебе!

Влезе в стаята с пролет в сърцето, но сякаш бе пробягала петнайсет километра. Сутринта не беше от леките, както и последните няколко дни. Предстоеше й и да се разправя със Стивън след връщането му от Чикаго. Ала сега поне знаеше какво прави. За пръв път от доста време беше спокойна, убийствената депресия като че ли я бе напуснала.

— Здравей, Адриан — надникна Зелда през вратата на стаята й някъде към единайсет. — Наред ли е всичко?

— Да, защо? — Адриан имаше разсеян вид, зад всяко ухо беше затъкнала по един молив, пък и никак не беше в стила й да дойде на работа в старите си дрехи и без грим.

— Ами, да ти кажа честно, видът ти не е блестящ. Сякаш си минала през центрофуга. — Точно това й се бе случило. — Добре ли се чувстваш?

Не предполагаше, че Зелда е толкова наблюдателна. Тя имаше право. Адриан бе преживяла ужасни моменти.

— Имах грип. — Усмихна се, благодарна на Зелда, че бе забелязала. — Но вече съм добре.

— Мислех, че тази седмица си в отпуск. — Гледаше я напрегнато, сякаш се опитваше да реши дали да й повярва, че се чувства добре. Но й се стори щастлива, така потънала в работата сред книжните камари в стаята си.

— Реших, че много ми липсва всичко това.

— Ти нещо си мръднала — усмихна й се Зелда.

— Сигурно. Искаш ли после да отидем да изядем по един сандвич?

— Разбира се. Много ще ми е приятно.

— Мини да ме вземеш, когато си готова.

— Ще дойда.

Зелда си тръгва и Адриан се върна към заниманията си. Чувстваше се прекрасно. Мисълта за бебето все още малко я плашеше, но знаеше, че ще свикне с нея. Тази перспектива беше много по-приемлива. С другото не би могла да живее. Още беше възмутена от Стивън, че се бе опитал да я принуди да го направи. Питаше се как ще се съвземат от емоционалните рани, които взаимно си бяха нанесли през последните няколко дни, ще го забравят ли някога. После се задълбочи в работата, като се мъчеше да не мисли за него. По-късно щеше да реши какво да му каже.

8

А в студиото малко по-нататък по коридора Бил Тайпин седеше на един стол, разговаряше с режисьора и пъшкаше.

— Откъде, по дяволите, да зная къде е? Освободила е стаята си в хотела преди една седмица. Не зная с кого е. Не зная къде е отишла. Тя не е дете и не е моя работа… не беше, докато не започна да ми проваля сериала. Сега вече е моя работа, но въпреки това не зная къде, по дяволите, се е дянала.

Миналата неделя Силвия Стюарт не се бе върнала от Лас Вегас. От хотела там казаха, че е освободила стаята в понеделник сутринта, точно преди девет дни, но все още не се бе явила на работа. Бил се чувстваше неловко във връзка с тази история и бе отишъл да я потърси в апартамента й, ала тя не се бе връщала и там.

През изминалата седмица бяха променяли сценариите за отделните епизоди, но без нея положението ставаше неудържимо.

Още няколко дни, и щеше да се наложи да я заменят. Бил току-що го беше казал на режисьора. Дори не се бе обадила, поне да обясни какво се е случило, така че очевидно нарушаваше договора.

— Ако не се появи преди утрешния епизод, ще трябва да ми намерите някоя друга — каза Бил на режисьора и асистент-режисьора. Бяха се обадили сутринта в една от агенциите, но нямаше да е лесно да я заменят, без да разочароват зрителите.

— Всички ли получиха новия материал днес? — попита режисьорът и смръщено погледна това, което Бил току-що му бе връчил.

Беше цял нов сценарий. След като Силвия изчезна, Бил явно бе накарал сценаристите да работят денонощно. Героичен труд, който щеше да държи сериала на повърхността, докато я няма. В него се развиваха едновременно многобройни драми и засега беше обяснимо, но не и приемливо, че Вогън Уилямс не се е появявала от девет дни. Тя беше още в затвора, арестувана за убийството на човека, застрелян от зет й преди девет дни, в петък.

Бил остана в студиото до излъчването и гледа целия епизод, доволен, че всички се справят с новите обрати на интригата и новия сценарий. Когато свърши, поздрави всеки поотделно и се върна в кабинета си. Половин час по-късно секретарката му се обади по уредбата и каза, че някой иска да разговаря с него.

— Някой, когото познавам ли? Или е тайна? — Беше уморен от дългите, изпълнени с работа нощи, но и доволен, че нещата вървят добре. Само благодарение на прекрасните актьори, на двамата страхотни сценаристи и изключителния режисьор, знаеше си. — Кой е, Бетси?

Последва дълга пауза.

— Госпожица Стюарт.

— Нашата госпожица Стюарт? Тази госпожица Стюарт, заради която претърсихме цяла Невада ли? — заинтригувано повдигна вежди той.

— Единствената и незабравимата.

— Моля, покани я да влезе. Нямам търпение да я видя.

Силвия влетя още щом Бетси отвори вратата. Имаше вид на изплашено дете и беше по-красива от всякога. Дългата й черна коса се спускаше по гърба й като на Снежанка, а очите й го гледаха разкаяно и бяха огромни. Бил стана и се втренчи в нея, сякаш виждаше привидение.

— Къде беше, по дяволите? — попита той и гласът му не предвещаваше нищо добро. За момент тя не знаеше какво да очаква, така че се разплака, без да откъсва поглед от него. — Звъняхме като луди из цял Лас Вегас. Момчетата от „Моят дом“ казаха, че си останала с някакъв тип. Канехме се да се обадим в полицията в Невада и да съобщим, че си изчезнала. — През изминалата седмица наистина се бе тревожил за нея, бе се изплашил да не й се е случило нещо.

Тя изхлипа и седна на канапето, а Бил й подаде хартиена кърпичка.

— Съжалявам.

— И има за какво. Толкова хора се тревожиха за теб. — Говореше й като на дете и изведнъж почувства облекчение, че поне в едно отношение тя не беше повече негов проблем. — Къде беше? — Не че имаше някакво значение, след като се беше върнала цяла и невредима. Беше се изплашил. Знаеше се, че в Лас Вегас стават ужасни неща. Предимно с момичета с външността на Силвия Стюарт. Особено пък като спят с непознати.

Но сега тя го погледна и отново се разплака.

— Омъжих се.

— Какво си направила? — изглеждаше слисан, което рядко му се случваше. Докато се бе опитвал да си представи какво може да е станало с нея, бе помислил за всичко друго, но не и за това. — За кого? За типа, който беше в стаята ти онази нощ ли?

Тя кимна и си издуха носа.

— Занимава се с производство на конфекция. От Ню Джърси е.

— О, господи. — Бил седна тежко до нея на канапето, питаше се дали някога я е познавал. — Какво те накара да го направиш?

— Не зная. Просто… ти винаги работиш толкова много… и се чувствах така самотна.

Господи. Та тя беше на двайсет и три години, умопомрачително красива, а плачеше, че била самотна. Половината жени в Америка биха пожертвали дясната си ръка, та дори и повече, за да изглеждат като нея, а тя се бе омъжила за фабрикант на готово облекло, когото дори не познаваше — бе прекарала с него в Лас Вегас само почивните дни. Изведнъж си помисли, дали пък за всичко не е виновен той. Може би, ако не я бе пренебрегвал, ако не беше така ангажиран със сериала… Стара песен. Припевът й се бе повтарял през всичките тези години, като се започне още от Лесли. Но той ли трябваше да се чувства отговорен за всички тях? Наистина ли вината беше негова? Защо не успяваха да се приспособят към неговия начин на живот? Защо трябваше непременно да бягат от него и да вършат щуротии? А сега и това глупаво момиче се беше омъжило за съвсем непознат човек. Бил я погледна с почуда.

— Какво ще правиш сега, Силвия? — нямаше търпение да чуе отговора.

— Не зная. Другата седмица ще се преместя в Ню Джърси, предполагам. Той се казва Стенли и във вторник трябва да е в Нюарк.

— Не мога да повярвам. — Бил подпря глава на облегалката и се разсмя, мина цяла минута, а той все не можеше да спре. Чу го дори Бетси на бюрото отвън и изпита облекчение, че не са крясъци. Обикновено не повишаваше тон, но тя си бе помислила, че изчезването на Силвия може да го докара и дотам. — Ти и Стенли трябва да бъдете в Нюарк във вторник… това ли се опитваш да ми кажеш?

— Ами… — Изведнъж сякаш се почувства неудобно. — Нещо такова. Но зная, че имам договор да участвам в сериала още един сезон.

Всъщност бе помислила, че след телефонния разговор онази нощ той ще я изхвърли, и в паниката се бе омъжила за Стенли. Нямаше никаква представа какво я очаква, но все пак той се бе държал много мило, бе й купил в Лас Вегас доста скъп пръстен с диаманти и беше казал, че когато пристигнат в Нюарк, ще се погрижи за нея. Беше й обещал страхотна работа като модел и че, ако желае, може да работи като актриса в Ню Йорк, например в рекламни клипове или в телевизионни сериали. Пред нея се разкриваха нови хоризонти и в известен смисъл ролята като съпруга на фабрикант на облекло от Нюарк не беше чак толкова несполучлива за Силвия Стюарт.

— Какво да правя с договора? — Погледна умолително Бил и той едва се сдържа да не прихне отново. Всичко беше така абсурдно, че се овладя с голямо усилие. Невъзможно беше човек да го приеме сериозно. Също като пресилената имитация на живота в някои сериали. Не беше чак толкова луд, че да не вижда комичното в цялата тази история.

— Знаеш ли какво ще направим с договора, Силвия? Ще ми дадеш още два дни, днес и утре ще играеш, заради старото ни приятелство, и в петък ще те убием в най-драматичната сцена, която някога си виждала. После си свободна да си тръгнеш. Можеш да си вървиш у дома в Нюарк със Стенли и да му народиш десет деца, стига да наречеш първото на мен. Освобождавам те от договора.

— Наистина ли? — Изглеждаше изненадана.

Той й се усмихна развеселен.

— Да, наистина. Защото съм симпатяга и защото не ти беше леко с мен, работех прекалено много и не ти обръщах достатъчно внимание. Длъжник съм ти, скъпа. Така ти се отплащам. — Беше благодарен, че изобщо се бе появила. Това щеше да им позволи елегантно да приключат тази сюжетна нишка. Джон щеше да убие Вогън, понеже го е видяла, когато застрелял пласьора на наркотици. И след това приказката можеше да продължи до безкрайност. — Съжалявам, мила — меко каза той и наистина беше искрен. — Зная, че напоследък не съм кой знае каква печалба от тотото. Всъщност, никога не съм бил. Венчал съм се за този сериал.

— Няма нищо. — Силвия го погледна почти срамежлива. — Нали не си ми много сърдит?… Че направих това… че се ожених, искам да кажа.

— Не, ако бъдеш щастлива. — Беше искрен.

Връзката им не беше нещо постоянно, и двамата го знаеха. И двамата не държаха особено на нея. Тя го бе доказала, като бе прекарала почивните дни във Вегас с един абсолютно непознат мъж, Бил не без основание подозираше, че точно затова бе отишла там.

— Ще ми бъде ли разрешено да целуна булката?

Той стана, тя също, все още изненадана, че толкова леко се е отървала. Беше очаквала, че ще е бесен и ще я изхвърли от сериала, без да я освободи от договора. Като й позволяваше да напусне по този начин, щеше да й бъде много по-лесно да получи работа в Ню Йорк. Обърна се към него, готова за страстна прегръдка в името на съвместно прекараните дни, но той я целуна нежно по бузата и за момент почувства, че тя ще му липсва. В нея имаше нещо много мило, някаква мекота, която му харесваше, пък и бяха добри приятели. А сега отново оставаше сам. Но за него щеше да е по-просто да не е обвързан с момиче от сериала. Това беше грешка, крайност в прищевките, която повече нямаше да повтори. В живота му нямаше никаква жена, а в момента не беше дори сигурен, че има нещо против това.

— Какво ще правиш с нещата, които са при мен?

— Като че ли ще е най-добре да си ги прибера. — Съвсем беше забравила за тях. Не беше кой знае какво, в гардероба му бяха останали около един куфар нейни дрехи.

— Искаш ли сега да си ги вземеш?

— Да. Имам среща със Стенли в четири часа на „Бекърли Уилшър“, но дотогава има много време. — В гласа й се прокрадна още нещо, но той се престори, че не забелязва. За него всичко беше приключило. Тя бе постъпила, както беше намерила за добре, той не й се сърдеше, но и не я искаше повече.

Излезе заедно с нея. Със сигурност всички бяха убедени, че ще прескочат до апартамента му да се гушнат набързо, но той само се засмя при тази мисъл, откара я до дома си и й помогна да нахвърля всичките си вещи в кашони, а после я заведе до нейното жилище.

— Искаш ли да се качиш? — За момент, както вадеше последния кашон от комбито, Силвия го погледна тъжно, но той само поклати глава. Веднага потегли. Така приключи и тази глава от живота му.

9

Адриан се прибра вкъщи след новините в шест и с влизането чу, че телефонът звъни. Грабна го точно в момента, когато се задейства телефонният секретар. Бързо изключи приспособлението и се обади, като продължаваше да крепи в ръце чантата, вестника и нещата, които бе купила на връщане. Изтръпна, когато чу гласа. Беше Стивън.

— Добре ли си? — Звучеше тревожно, напрегнато и тя веднага разбра защо. — Целия следобед се опитвам да ти се обадя. Защо не вдигаш телефона?

Цял ден се бе тревожил ужасно за нея, от обед звънял непрекъснато, но му отговарял само автоматът. Към седем, когато най-после успя да се свърже, вече не беше на себе си. И през ум не му бе минало да я потърси в службата. Нито пък тя бе имала желание да му се обади. Бе й трябвало време, за да помисли как да му каже, че не е направила аборта.

— Не бях тук — почти разкаяно каза тя, разбирайки, че бързо трябва да включи на тази тема. Сутринта се бе примирила с всичко, което ставаше в живота им. Но той нямаше представа какво е направила и още смяташе, че е абортирала.

— Къде беше? Целия ден ли те държаха при лекаря? Да не би да има някакви усложнения? — Беше ужасно притеснен и на нея й дожаля за него, но му беше и ядосана. На драго сърце я бе оставил сама да се справи с този аборт, дори се бе опитал да й обясни, че не било толкова страшно, а то си беше страшно. Или щеше да е. Още беше бясна от постъпката му.

— Няма никакви усложнения. — Последва дълго мълчание, безкрайна тишина, и тя реши да му го каже направо, без предисловия. — Не абортирах.

След миг на нямо недоумение той избухна:

— Какво? И защо? Да не ти е станало нещо, та той да не е могъл да го направи?

— Да — тихо каза тя и седна. Изведнъж се почувства много стара и много уморена. Вълненията, които беше потискала през целия ден, внезапно отново я завладяха. Нямаше повече сили. — Да, стана ми нещо. Не пожелах да го направя.

— Значи си се изплашила и си избягала, така ли? — Гласът му прозвуча ужасено, а после и гневно. Това още повече я разстрои и още повече я ядоса.

— Щом предпочиташ, наречи го така. Реших, че искам да родя детето ни. Повечето мъже щяха да са поласкани, щяха да се зарадват или да изпитат друго малко по-човешко чувство. — Но и двамата знаеха, че на тази тема той не е способен да прояви никаква човещина.

— Не съм от тях, Адриан. Не съм трогнат… нито поласкан… Мисля, че ти си глупачка. И мисля, че го правиш, за да ме поставиш натясно по някакъв начин. Но имам за теб една новина: номерът ти няма да мине!

— Какво приказваш? Говориш като ненормален. Това не е отмъщение, за бога… само едно детенце… нали знаеш, едно малко човече, направено от теб и мен, в синьо или розово, понякога плаче. Повечето хора свикват, не се държат сякаш по петите им е някой убиец от мафията.

— Адриан, твоето чувство за хумор изобщо не ме развеселява.

— Мен пък още по-малко ме развеселява твоята ценностна система. Какво ти става? Как можа да ме зарежеш така и да очакваш от мен, че ще отида и ще направя аборт? Това не е някаква нищо и никаква процедура, както си мислиш ти, не е „едно нищо“. Нещо е. И още какво!… И една от причините да не искам да го направя, е, че те обичам.

— Това са празни приказки и ти го знаеш. — Говореше, сякаш над него беше надвиснала опасност, сякаш беше притиснат в ъгъла и крайно уплашен от всичко, което тя бе казала. Адриан разбираше, че по телефона няма да стигнат до някакво решение, възможно беше това да не стане дори и в близкото бъдеше. Той просто трябваше да се успокои и да разбере, че детето няма да съсипе живота му. Но най-напред и на двамата трябваше да им премине гневът.

— Защо да не поговорим за това спокойно, когато се върнеш? — благоразумно предложи тя, ала той изпадна в ярост.

— Няма какво да говорим. Освен ако не дойдеш на себе си и не направиш аборта. Няма да обсъждам нищо повече с теб, докато не го направиш. Ясно ли ти е? — Крещеше по телефона, досущ като побъркан.

— Стивън, престани! Овладей се! — Говореше му като на изпаднало в истерия дете, но той не беше в състояние да се успокои. Тресеше се от гняв в хотелската си стая в Чикаго.

— Не ми казвай какво да правя, Адриан! Ти ме предаде!

— Не съм те предала. — Тя едва не се разсмя, така абсурдно й прозвуча неговото обвинение, но всъщност никак не й беше до смях. — Това е просто една случайност. Не зная как е станало и по чия вина. А и вече няма значение. Не обвинявам нито теб, нито себе си, нито никого. Просто искам да родя детето.

— Ти си си загубила ума и не знаеш какво говориш. — Сякаш от другата страна на линията беше съвсем непознат човек. Тя затвори очи и се помъчи да остане спокойна.

— Поне не изпадам в истерия. Защо просто не забравиш за това и не поговорим, когато се върнеш?

— Нямам какво повече да ти кажа, докато не го махнеш.

— Какво означава това? — Тя отвори очи. В гласа му имаше нещо странно, нещо, което никога досега не бе чувала, някакъв хлад, от който я побиха тръпки. Трябваше да си напомни, че гласът отсреща е на Стивън.

— Означава точно същото, което чуваш. Или аз, или детето. Махни го. Веднага! Адриан, искам утре пак да отидеш при лекаря и да абортираш.

Сякаш някаква ръка стисна за момент сърцето й. Запита се дали той говори сериозно. Не, в никакъв случай. Не е възможно Стивън да иска от нея да избира между него и детето, това е лудост. Сигурна беше, че той всъщност не го мисли.

— Мили… моля те… не се дръж така… Не мога да отида… не мога… просто не мога да го направя.

— Трябва да го направиш. — Гласът му звучеше, сякаш всеки момент щеше да се разплаче. Искаше й се да го прегърне и да го успокои, да му каже, че всичко ще се оправи и един ден, след раждането на детето, ще се смее, като си спомни колко изплашен е бил в началото. Но в момента той не беше в състояние да мисли за друго. — Адриан, не искам дете!

— Още нямаш. Защо просто не се успокоиш и не забравиш всичко това за няколко дни? — Чувстваше се изтощена, но вече не толкова напрегната, откакто бе взела решението си.

— Няма да се успокоя, докато не го махнеш. Искам да абортираш. — Тя продължаваше да седи безмълвно и да го слуша. За пръв път от почти трите години на брака им не беше в състояние да му даде това, което той искаше от нея. Не беше в състояние и не желаеше, а това още повече го разстройваше. Тя просто не можеше да му обещае, че ще постъпи както той й казва.

— Стивън… моля те… — От очите й внезапно отново бликнаха сълзи, за пръв път от сутринта. — Не мога. Не разбираш ли?

— Разбирам само как постъпваш с мен. Подло и злонамерено отказваш да се съобразиш с чувствата ми. — Много добре си спомняше колко потиснат ставаше неговият баща всеки път, когато майка му забременявате за пореден път. Дълги години бе работил на две места, после и на три, докато накрая цирозата не го бе превърнала в жив труп. А тогава всичките му деца, така или иначе, вече бяха напуснали дома и животът му беше преминал. — Теб не те интересува какво чувствам аз, Адриан. Пет пари не даваш за мен. Искаш само проклетото си бебе. — Сега дори плачеше и Адриан се питаше какво му е направила. Просто не разбираше. Беше й казвал, че може и да имат деца, когато „се уредят добре“, но никога не бе споменавал, че мрази децата, че изобщо не иска деца. — Добре, роди си бебето, Адриан. Роди си го… Но без мен… — Той захлипа по телефона и тя също се разплака, като го слушаше.

— Стивън, моля те…

Но преди да довърши изречението той затвори и телефонът онемя в ръката й. Не можеше да повярва, че е така разстроен, така обезумял. През следващите два часа се измъчи с въпроса дали все пак не трябва да абортира. Ако за него това има такова голямо значение, ако се чувства така застрашен, какво право има тя да му налага раждането на едно дете? Но пък какво право има да убива плода, само защото един зрял вече мъж не може да се примири с мисълта да стане баща? Стивън може да привикне, може да се научи да се справя с бащинството, постепенно ще разбере, че тя не го обича по-малко, дори вероятно ще го обича още повече, и че това не е краят на живота му. Напомни си, че не може да се откаже от детето. Отново си представи какво й беше, когато отиде при лекаря и се готвеше да абортира. Знаеше, че не е в състояние да го направи. Ще роди тяхното дете и на Стивън ще му се наложи да го приеме. Тя ще поеме цялата отговорност, той само ще стои настрана, ще си почива и няма да допуска бебето окончателно да го побърка.

Продължаваше да си повтаря всичко това, когато се върна на работа в единайсет часа вечерта. Прибра се вкъщи след полунощ и включи телефонния секретар, за да провери дали Стивън не се е обаждал, но той не беше звънял. Все още беше разстроена, когато на следващата сутрин се обади от работата в неговото бюро и попита с кой самолет ще се върне. Нареждаше се чудесно. Стивън трябваше да пристигне в два часа и тя разполагаше с достатъчно време да отиде на аерогарата и да го посрещне. Надяваше се до вечерта и двамата да се успокоят и животът им отново да потече нормално. Поне за известно време ще върви нормално. Рано или късно ще се наложи да се съобразят с факта, че е бременна, както правят във всички семейства — да купят количка, да подредят детска стая и да се подготвят за бебето. Самата мисъл за това я караше да се усмихва. Върна се към работата и си наложи да не мисли за Стивън.

Този следобед всички бяха на снимачната площадка и гледаха как убиват Силвия. Джон я посети в затвора, представи се за неин адвокат. Като го видя, Вогън страшно се изненада, а миг по-късно, когато пазачът ги бе оставил сами в арестантската килия, Джон я стисна за гърлото и тя умря. Докато Джон я душеше, Вогън издаваше чудесни звуци. Стана страхотна сцена и Бил беше безкрайно доволен от всички. После, когато излъчването приключи, дойде моментът да се сбогуват със Силвия и изведнъж всички се разплакаха. Беше участвала в сериала цяла година и щеше да им липсва. С нея се работеше леко, харесваха я дори жените. Режисьорът бе поръчал шампанско, бяха дали и на Бил една картонена чаша, а той стоеше и гледаше отстрани. Сапунената опера сякаш се превръщаше в действителност: ето там бе застанал Стенли, зяпаше всички присъстващи и се чувстваше като в небрано лозе. Бил се опита полека-лека да се измъкне, но Силвия го видя, преди да тръгне, тихо се приближи до него и му каза нещо, което никой друг не чу. Той се усмихна и вдигна чашата си към нея, после се обърна и към Стенли.

— Бъдете щастливи! Пожелавам ви прекрасен живот в Ню Джърси. И не забравяйте да пишете! — пошегува се той със Силвия. Тя отново се разплака, съзнавайки какъв огромен риск поема със Стенли и Бил я целуна по бузата.

Стенли бе наел огромна бяла лимузина за пътя от телевизията до аерогарата. Щяха да вземат самолета за Нюарк вечерта, куфарите на Силвия бяха вече готови и натоварени в кола, а беше освободила апартамента. Тя изпрати Бил с поглед, изпълнен с копнеж, а той напусна снимачната площадка и без да се обръща назад се върна в кабинета си. Седмицата му се бе оказала дълга, но накрая всичко завърши добре. В събота и неделя щеше да си даде почивка, да помързелува.

Веднага след излъчването на епизода Бил потегли за вкъщи.

По същото време Адриан пътуваше към аерогарата и мислеше само какво да каже на Стивън.

Адриан наблюдаваше как Стивън слиза от самолета и единственото, което виждаше, беше израза, който се появи в очите му, когато я забеляза. Той тръгна право към нея, без да каже и дума. В погледа му се четяха враждебност и много въпроси.

— Защо си дошла? — изстреля той насреща й, все още бесен след разговора им предишната вечер.

— Исках да те посрещна — кротко отвърна тя. Опита се да вземе чантата с документите, за да му помогне, но той не й позволи.

— Нямаше нужда. Ако питаш мен, по-добре да не беше идвала.

— Хайде, Стивън… бъди справедлив…

— Справедлив ли? — Той застина на място насред аерогарата. — Справедлив? Ти искаш от мен да бъда справедлив? След като ми причиняваш това?

— Нищо не ти причинявам. Опитвам се да се справя по най-добрия възможен начин с едно събитие, което така или иначе се е случило. Случило се е и на двама ни. И мисля, че просто не е справедливо да ме караш да върша нещо, което толкова ме разстройва.

— Това, което правиш ти, е много по-лошо. — Той тръгна към изхода и тя го последва. Чудеше се къде отива. Беше оставила колата си в гаража, а той се бе запътил към такситата.

— Стивън, къде отиваш?

Той вече беше излязъл от аерогарата и тъкмо отваряше вратата на едно такси.

— Какво правиш? — Изведнъж я обзе паника. Той се държеше като човек, когото тя не познаваше, и смисълът на всичко това я изплаши. Не можеше да го разбере. — Стивън…

Шофьорът ги гледаше, явно объркан.

— Връщам се в мезонета…

— Аз също. Точно затова дойдох да те посрещна на аерогарата.

— … за да си взема нещата. Наех стая в един хотел, докато дойдеш на себе си. — Той я изнудваше. Напускаше я, докато не махне детето.

— За бога… Стивън… моля те… — Но той блъсна вратата под носа й, заключи я и даде на шофьора адреса. Миг след това колата потегли и Адриан остана на тротоара да гледа с недоумение след нея и да се пита накъде е тръгнал животът й.

Не можеше да повярва, че Стивън се държи така с нея и че наистина ще я напусне. Но когато се върна вкъщи, той вече бе приготвил три куфара, две ракети за тенис, стиковете си за голф и още един куфар, догоре претъпкан с книжа.

— Не мога да повярвам, че ще постъпиш така. — Тя се огледа в пълно недоумение. — Не е възможно да го мислиш сериозно.

— Сериозно го мисля — хладно каза той. — Съвсем сериозно. Разполагаш с колкото си искаш време, за да решиш. Можеш да ми се обадиш в агенцията. Ще се върна, когато махнеш бебето.

— А ако не го махна?

— Ще дойда да си взема останалите неща, когато ми го кажеш.

— Толкова ли е просто? — Дълбоко в нея нещо пламна, а друга част от съществото й искаше да се пъхне в някоя дупка и да умре. Но когато погледна съпруга си, ужасът й не пролича. — Държиш се като абсолютно куку. Надявам се, че го съзнаваш.

— Не го съзнавам. И ако питаш мен, ти разклати из основи доверието и почтеността в този брак.

— Като искам да родя детето ни ли?

— Като се опълчваш срещу нещо, на което знаеш, че много държа. — Прозвуча толкова надуто и превзето, че й се прииска да го зашлеви.

— Добре. И аз съм човек. Променила съм се. Но мисля, че можем да си го позволим. Имаме какво да предложим на едно дете. И смятам, че всеки на наше място би стигнал до същото заключение, по всички нормални стандарти.

— Не искам дете.

— А аз не искам да абортирам, само защото ти мислиш, че не обичаш децата и не искаш малкото да попречи на пътуването ти до Европа.

— Това е удар под пояса. — Изглеждаше много обиден. — Пътуването до Европа няма нищо общо. Става дума за принципа. Това дете ще ни лиши от цял един начин на живот, заради който сме си съдрали задниците от работа, и аз не съм готов да се откажа от всичко, само заради някакъв каприз, или защото те е страх да абортираш.

— Не ме е страх да абортирам, по дяволите! — изкрещя му тя. — Искам детето. Още ли не ти е ясно?

— Ясно ми е само, че го правиш, за да се гавриш с мен. — В неговите очи това беше абсолютно предателство, най-долна измяна.

— Защо ще искам да се гавря с теб? — попита тя, а той още веднъж провери в дрешника си да не е забравил нещо, което му трябва.

— Не зная — отвърна той, — още не съм разбрал.

— Наистина ли ми казваш, че ако задържа детето, ще ме напуснеш завинаги? — Той я погледна в очите и кимна. Адриан успя само да поклати глава и да седне на стъпалата, които водеха нагоре към спалнята, а той понесе багажа си към вратата. — Наистина ме напускаш, нали? — Тя отново се разплака, остана да седи на стълбите и да го гледа как се бори с куфарите си, неспособна да повярва в случилото се. След близо три години брак я зарязва, защото носи неговото дете. Беше трудно да се повярва и още по-трудно да се разбере, но докато го гледаше в пълно недоумение, той занесе и последния куфар в колата, върна се и я погледна от вратата.

— Съобщи ми какво си решила. — Очите му бяха като бучки лед. Когато Адриан тръгна разплакана към него, лицето му остана съвсем равнодушно.

— Моля те, не постъпвай така с мен… Ще бъда добра… Обещавам… Няма да го оставям да плаче… Стивън, моля те… Не ме принуждавай да се откажа от него… и не ме напускай… Имам нужда от теб. — Тя се вкопчи в него като дете, а той отстъпи крачка назад, сякаш тя го отвращаваше и това още повече засили паниката й.

— Овладей се, Адриан! Имаш избор. Зависи от теб.

— Не, не зависи. — Плачеше вече неудържимо. — Искаш от мен да направя нещо, което не мога.

— Можеш да направиш всичко, което пожелаеш — студено каза той и тогава в нейните очи проблесна гняв.

— Ти също. Можеш да свикнеш с него, ако поискаш.

— Там е цялата работа — отвърна той, като я гледаше отгоре. — Вече ти казах, Адриан, не искам. — Взе си ракетите за тенис, погледна я за последен път и без да каже дума повече, затвори вратата след себе си.

Адриан не откъсваше очи от мястото, където бе стоял. Не можеше да повярва, че наистина бе постъпил така с нея. Че я бе напуснал.

10

Когато се събуди тази съботна сутрин, нямаше миризма на бекон. Не я чакаше поднос със закуска. Нямаше омлет, приготвен от любящи ръце. Нямаше никакви приятни аромати, галещи душата звуци, приветливи шумове. Нямаше нищо. Само тишина. Беше сама. Съзнанието за това се стовари като някаква тежест в сърцето й още със събуждането. Размърда се в леглото и потърси Стивън с очи, но изведнъж си спомни. Той беше я напуснал.

Предишната вечер се обади, че е болна и няма да отиде за късните новини. Бе прекалено разстроена, за да ходи изобщо някъде, и остана да лежи в кревата и да плаче, докато накрая не заспа, без да загаси лампите. Събуди се в три часа, съблече се, изключи осветлението и си облече нощницата. Сега се чувстваше като алкохолик, който идва на себе си след двуседмичен запой. Очите й бяха подпухнали, устата — пресъхнала, стомахът напираше към гърлото и цялото й тяло беше като пребито. Бе прекарала кошмарна нощ, кошмарна седмица. Всъщност, откакто разбра, че е бременна, бяха минали десет ужасни дни. Все още можеше да направи избора, който й бе предоставил Стивън. Можеше да направи аборта, и той щеше да се върне. Но какво щеше да им остане тогава? Взаимната обида и гняв, а може би и омраза. Знаеше, че ако се откаже от детето заради него, със сигурност ще го намрази, а ако не го направи, той никога няма да й прости. Само за една нищо и никаква седмица бяха успели да разрушат този, както винаги бе смятала, сполучлив брак.

Остана дълго в леглото, потънала в мисли за него и за причините, които го бяха накарали да постъпи така. Очевидно спомените от детството му са били много по-лоши, отколкото бе предполагала, и той наистина е бил травматизиран, а не само отблъснат от перспективата да имат деца. Не беше нещо, което може изведнъж да се промени, ако изобщо можеше. И трябваше самият той много силно да желае тази промяна, а той не я желаеше.

Телефонът зазвъня и за един отчаян миг тя се примоли да е Стивън. Да се е вразумил, да е променил решението си… да я иска… да иска детето… Вдигна телефона с едно обнадеждено дрезгаво „ало“ и оклюмал вид. Беше майка й. Обаждаше се през няколко месеца и на Адриан вече не й беше приятно да говори с нея. Разговорите им винаги се въртяха около бляскавите постъпки на сестра й, които по отношение на Адриан не бяха кой знае колко, и съдържаха неприятни подмятания за Стивън. Най-често майка й коментираше не особено деликатно многобройните прегрешения на Адриан. Не се обаждала, не била си ходила за Коледа от години, забравила рождения ден на баща си, годишнината от сватбата на родителите си, преместила се в Калифорния и се омъжила за човек, когото те не харесват и на всичкото отгоре нямала деца. Поне бе престанала да я пита дали със Стивън са ходили на лекар.

Сега Адриан я увери, че са добре, пожела й със задна дата всичко хубаво по случай Деня на майката, който беше миналата седмица, и си даде сметка, че пак е прегрешила. Оправда се с работата, толкова била заета, че забравила датата. Пък и тя си имала проблеми.

— Как е татко? — насили се да попита, само за да й бъде отговорено, че той вече остарява, обаче зет й току-що е купил нов „Кадилак“ и, каква кола кара Стивън, между другото? „Порше“ ли? Това пък какво беше? Аха, чуждестранна кола, а Адриан още ли кара онази смешна таратайка, която има от колежа? Майка й била възмутена, че Стивън още не й е купил прилична кола. Сестра й сега притежавала две — „Мустанг“ и „Волво“. Разговорът имаше за цел да я ядоса по всеки възможен начин, и я ядоса. Адриан каза само, че при тях всичко е наред и Стивън е отишъл да играе тенис. Колко хубаво щеше да е, ако имаше майка, с която да поговори, на чието рамо да поплаче, която да й повдигне малко самочувствието. Но нейната само броеше точките и когато реши, че е чула достатъчно, й поръча да предаде на Стивън поздрави от нея й затвори, без да й даде утеха.

После телефонът пак зазвъня, но Адриан този път не се обади. После включи телефонния секретар и разбра, че е била Зелда. Не беше сигурна, че й се говори и с нея. Искаше да остане сама и да ближе раните си. Единственият човек, с когото наистина искаше да говори, беше Стивън. Но той не се обади през целия ден. Вечерта Адриан седеше сама, свита в неговия халат пред телевизора, и плачеше от самосъжаление.

Телефонът иззвъня и тя го грабна, без да мисли. Зелда се обаждаше по някакъв служебен въпрос и веднага разбра, че нещо не е наред. Гласът на Адриан звучеше ужасно.

— Болна ли си?

— Нещо такова… — измънка тя и съжали, че е вдигнала. Отговори на въпроса във връзка с работата. Зелда, изглежда, се колебаеше дали да я попита още веднъж какво й е. Беше забелязала, че напоследък Адриан е загрижена.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Адриан?

— Не… Аз… — Адриан беше трогната от въпроса й. — Добре съм.

Зелда деликатно възрази:

— Струва ми се, че не си.

Като чу това, Адриан се разплака.

— Да — шумно заподсмърча тя в слушалката. Почувства се като глупачка, че изведнъж се разрева, но повече не можеше да се преструва. Сега, след като той я бе напуснал, всичко бе станало прекалено трудно и ужасно. Още не можеше да повярва, че е способен да постъпи така, и й се прииска просто да има до себе си човек, който да сложи ръка на рамото й. — Като че ли не съм много добре — засмя се през сълзи и риданието я задави. Зелда не можеше да си представи какво ли се е случило. Адриан реши да й каже. Нямаше друг, на когото да се довери, а през годините, откакто работеха заедно, със Зелда винаги се бяха разбирали много добре. — Стивън и аз… той… ние… Той ме напусна… — Последните думи не бяха нещо повече от писукане и тя отново се разплака.

На Зелда й дожаля за нея. Знаеше колко болезнени са тези неща. Сама го беше преживяла, затова сега излизаше само с млади мъже. Искаше да се забавлява, да прекарва добре и никога повече да не разбиват сърцето й и да й създават главоболия.

— Най-искрено ти съчувствам, Адриан, наистина. Мога ли да ти помогна с нещо?

Адриан поклати глава и сълзите се затъркаляха по бузите й.

— Не, ще се оправя. — Но кога, и дали той щеше да се върне? Молеше се да му дойде умът.

— Разбира се, че ще се оправиш — окуражи я Зелда. — Знаеш ли, колкото и да си мислим, че не можем да живеем без тях, винаги успяваме. След шест месеца може дори да се радваш, че е станало така.

Но думите на Зелда само я накараха да се разплаче още по-безутешно.

— Съмнявам се.

— Почакай и ще видиш. — Зелда говореше убедително, но Адриан знаеше нещо, което тя не знаеше. — След шест месеца сигурно ще си започнала страстен роман с някой друг, когото дори не си виждала още.

Адриан внезапно се разсмя на думите й. Представата беше много смешна. След шест месеца щеше да е бременна в седмия месец.

— Едва ли. — Издуха носа си и въздъхна.

— Как можеш да бъдеш толкова сигурна?

Адриан отново стана сериозна.

— Защото ще имам бебе.

На другия край за момент се възцари тишина, докато Зелда асимилира току-що чутото, след което последва дълго и дебело подсвиркване.

— Това твърдо поставя нещата в друга светлина. Той знае ли?

Адриан се поколеба, но само за част от секундата. Имаше нужда да поговори с някого, а Зелда беше умна и мъдра, знаеше, че може да й се довери.

— Точно затова си тръгна. Не иска деца.

— Ще се върне — убедено каза Зелда. — Това е само първата му реакция. Вероятно е просто изплашен.

Права беше. Той бе изпаднал в истински ужас, но Адриан не беше много сигурна, че някога изобщо ще се вразуми. Искаше да е така, искаше го повече от всичко, но беше трудно да се предскаже какво ще направи той. Нали Стивън бе напуснал родителите си и никога повече не бе погледнал назад. Всъщност беше сигурна, че те дори никога не са му липсвали. Той беше способен, след като веднъж е решил, да разкъса връзката, на която преди е държал, ако това отговаря на целите му.

— Надявам се да си права. — Адриан въздъхна отново, дъхът й още пресекваше, като на дете, което е плакало. После се сети нещо. — Не казвай на никого в службата. — Още не беше готова да го обяви. Искаше първо да си изяснят нещата със Стивън. Щеше да е по-просто, ако той се върне и отношенията помежду им се изгладят, преди да съобщи на някого, че ще си има бебе. Не искаше колегите й да се притесняват дали ще напусне или няма да напусне.

— Нищо няма да казвам — веднага я успокои Зелда. — Какво ще правиш? Ще напуснеш ли или ще вземеш отпуск?

— Не зная. Още не съм мислила за това. Ще си взема отпуск, предполагам. — Ами ако Стивън я изостави? Ако остане сама? Как ще успява да работи и да гледа бебе? Още не бе дори започнала да мисли за тази възможност. Но каквото и да й струваше, знаеше, че няма да се откаже от детето.

— Имаш време. И си права. Не казвай нищо. Само ще ги изнервиш. — А работата на Адриан беше наистина хубава, направо страхотна. Зелда не би се докоснала до нея дори с двуметров прът, за нея тя беше твърде отговорна и свързана с прекалено много главоболия, но винаги бе смятала, че Адриан я харесва, тя се справяше много добре. Всъщност, идеята да се захване с нея беше на Стивън, но Адриан също беше доволна, макар че понякога още копнееше за нещо малко по-специално. Да се работи в новините ден след ден беше много изморително и понякога твърде потискащо. Бяха прекалено близо до ужасите, които хората причиняват на ближните си, до трагедиите, предизвиквани от природните бедствия. Миговете, когато ги развеселяваше някоя история с щастлив край, бяха извънредно редки. Но съществуваше удовлетворението от добре свършената работа, а Адриан я вършеше добре. Всички го знаеха. — Само по-спокойно, Адриан. Опитай се да не допуснеш тази гадост да те съсипе. Постепенно нещата ще се оправят от само себе си, бебето ще се роди, когато му дойде времето, и Стивън вероятно ще се върне след ден-два с голям букет червени рози и подарък и ще се престори, че никога не те е напускал.

— Надявам се да излезеш права.

След няколко минути приключиха разговора. Зелда не знаеше как ще постъпи Стивън. Беше го виждала няколко пъти, беше й направил впечатление, но вътре в сърцето си никога не го бе харесвала. В този човек имаше нещо студено и пресметливо — гледа през теб, сякаш няма търпение да отиде да разговаря с другиго. Никога не го бе смятала за сърдечен и добър като Адриан. Адриан й бе харесала още в мига, когато се запознаха. Сега й беше мъчно за нея. Жестоко беше от страна на съпруга й да я напусне, когато е бременна. Непочтено беше, тя не го заслужаваше. Зелда кипеше от ярост.

Адриан не го заслужаваше, но беше безсилна да промени нещата. Не можеше да направи нищо, за да го накара да се върне или да се откаже от решението си. Остана да седи пред телевизора със замъглени от сълзи очи. Накрая заспа на дивана. Събудиха я тържествените звуци на националния химн в четири часа. Изключи телевизора и се обърна на другата страна. Нямаше желание да легне в празния креват горе, той й действаше много потискащо. Сутринта се събуди с първите слънчеви лъчи, проникнали през прозореца. Чуваше чуруликането на птичките отвън, денят беше чудесен, но тя мислеше за Стивън и усещаше в сърцето си невероятна тежест. Защо й причинява това? Ами на себе си? Защо лишава и двамата от нещо, което има такъв дълбок смисъл? Чудно как така, след като се бе примирила никога да няма деца, сега изведнъж е готова да жертва всичко за това бебе. Толкова е странно! С тези мисли Адриан бавно се надигна и седна на дивана. Чувстваше се като пребита, всеки сантиметър, от тялото я болеше, очите й бяха подпухнали от плача предишната вечер. Когато след минута влезе в банята и се погледна в огледалото, простена.

— Нищо чудно, че те зарязаха — промърмори тя на отражението си, засмя се, но сълзите пак напираха в очите й. Безнадежден случай. Знаеше само да реве. Изми си лицето и зъбите, после се среса и облече дънките и един стар пуловер на Стивън. Така го усещаше близо до себе си. Ако не можеше да го има, можеше поне да носи дрехите му.

Без желание си препече филийка и притопли остатъка от вчерашното кафе. Вкусът му беше ужасен, но това малко я интересуваше. Отпи глътка и остана да седи с поглед в пространството, отново потънала в мисли за Стивън с неизменния въпрос защо я беше напуснал. Изглежда за мозъка й съществуваше само една тема. Телефонът иззвъня и тя подскочи цяла педя. Втурна се да вдигне слушалката, останала без дъх, тръпнеща… „Той се връща у дома… сигурно. Кой друг ще се обажда в неделя в осем сутринта?“ Но гласът отсреща говореше на китайски и когато тя каза „ало“, веднага затвориха. Грешка.

Цял час се мота из къщата, вземаше разни вещи и пак ги оставяше на място. Сортира прането, но повечето дрехи бяха негови и като ги видя, пак се разплака. Вече нищо не можеше да върши с лекота. Всичко я нараняваше, всичко й припомняше какво се бе случило. Да стои вкъщи без него беше прекалено мъчително. Към девет не издържа и реши да се поразходи. Не знаеше къде да иде, но просто й се искаше да излезе на въздух и да се махне от неговите дрехи, общите им вещи и празните стаи, които я караха да се чувства още по-самотна. Взе си ключовете, хлопна вратата след себе си и тръгна към челната страна на комплекса. Не беше прибирала пощата от два дни. Всъщност тя изобщо не я интересуваше, но поне щеше да има с какво да се занимава, докато се разхожда. Спря пред пощенската кутия и се облегна на стената, докато прехвърли разните сметки и две писма за Стивън. За нея нямаше нищо и тя върна всичко в кутията. Бавно закрачи към колата, като си мислеше дали не е по-добре да отиде някъде с нея. Предишния ден я беше оставила отпред на улицата. До нея беше паркирано едно старо комби, и когато приближи, видя един мъж да вади от него велосипед. Той се обърна и я погледна. Беше разгорещен и изпотен, сигурно беше ходил да покара рано сутринта.

Мъжът доста дълго задържа погледа си върху нея, сякаш се мъчеше да си припомни нещо, а после, като се сети, се усмихна. Имаше фантастична памет за такива неща — ненужни подробности, лица, които е виждал, и имена на хора, за които никога повече няма да чуе. Не знаеше името й, защото не бяха се запознавали, но веднага си спомни, че тя е хубавото момиче, което беше срещнал в магазина преди седмици. Спомни си също, че е омъжена.

— Хей, здрасти! — Остави колелото си до нея и очите й погледнаха в сините му очи — искрени, топли и добри.

Адриан предположи, че е някъде на четирийсет — четирийсет и една години, в ъгълчетата на очите му имаше весели добродушни бръчици. Имаше вид на човек, който се радва на живота и живее в мир със себе си и хората наоколо.

— Здравейте!

Гласът й прозвуча много обезкуражено и той забеляза, че изглежда по-различна отколкото преди две седмици — изморена и бледа. Помисли си, че сигурно работи прекалено много или пък е била болна. Беше някак потисната, като човек, който е преживял тежки моменти. Посред нощ в супермаркета бе му се сторила по-жизнена, но при всяко положение си беше хубава и той се радваше, че я вижда.

— Тук ли живеете? — Искаше му се да разговаря с нея, да научи нещо за нея. Беше странно, че пътищата им отново се пресичат. „Сигурен знак, че съдбите ни са преплетени“ — присмя се сам на себе си, докато я гледаше с възхищение. Нищо не би му било по-приятно от това, само че тогава неговата съдба щеше да се преплете и със съдбата на съпруга й. Напомни си го, като продължаваше да й се усмихва.

— Да — отвърна на усмивката му тя. — Живеем в една от къщите на другия край. Обикновено не паркирам тук. Виждала съм колата ви и преди. Страхотна е. — Често й се бе възхищавала, без да знае чия е.

— Благодаря. Много си я обичам. И аз съм виждал вашата. — Сега разбра, че това е нейната кола.

Колко пъти бе забелязвал старото очукано емге, винаги го бе харесвал.

Сега си даде сметка, че веднъж бе зърнал тази жена и в комплекса, от разстояние. Тя и висок красив мъж с тъмна коса потегляха с някаква банална кола — мерцедес ли, порше ли. Заключи, че това сигурно е бил съпругът й. Бяха хубава двойка, но тя бе му направила много по-силно впечатление, когато я бе видял сама в магазина. Така или иначе, в сравнение с красивите млади двойки жените без компания винаги имаха по-голям шанс да събудят интереса му.

— Много ми е приятно, че се срещаме пак — каза той и изведнъж се почувства неловко пред нея. Досмеша го на себе си. — Случайните срещи не ви ли карат да се чувствате като хлапачка?… Здрасти… Аз съм Бил… ти как се казваш?… Тук ли ходиш на училище? — каза той с глас на ученик и двамата се разсмяха, защото си беше така. Омъжена или не, тя беше хубава млада жена, а той беше мъж. И за двамата беше ясно, че я харесва. — Та, като стана дума… — Той подаде ръка, а с другата продължаваше да крепи бегача. — Казвам се Бил Тайпин, преди около две седмици се срещнахме в супермаркета край магистралата, някъде около полунощ. Аз направих опит да ви съборя с количката и вие изпуснахте към четиринайсет рула хартиени кърпи.

Тя си спомни, усмихна се и също подаде ръка.

— Адриан Таунсънд. — Стисна ръката му с тъжна любезна усмивка, като си мислеше колко странно е, че го среща отново. Вече си го спомняше, макар и бегло. А оттогава целият й живот се бе променил. Всичко… „Здравей, аз съм Адриан Таунсънд и целият ми живот е разбит… съпругът ми ме напусна… и съм бременна…“. — Приятно ми е да ви видя отново. — Опитваше се да бъде учтива, но очите й си оставаха все така тъжни. Само като я гледаше, и му се дощяваше да я вземе в обятията си.

— Къде карате колело? — насили се да каже нещо тя, понеже той като че ли искаше да разговарят още.

— А… на различни места… Тази сутрин ходих в Малибу. Беше наистина хубаво. Понякога отивам там, просто да се поразходя по плажа и главата ми да се избистри, ако съм работил цяла нощ.

— Често ли ви се случва? — Постара се въпросът й да прозвучи заинтересувано, макар да не й беше много ясно защо. Просто изглеждаше симпатичен човек и се държеше дружелюбно. Не искаше да го обиди. У него имаше нещо, което будеше в нея желание да стои тук, до него, и да си бъбрят. Сякаш така щеше да е в безопасност поне за малко и нямаше да й се случи още някоя ужасия. Той създаваше около себе си атмосфера на човек, на когото може да се разчита.

Докато тя говореше, той внимателно я гледаше в очите. Нещо бе станало с тази жена през последните седмици. Сигурен беше. Нямаше представа какво, но тя се бе променила. Изглеждаше наранена. Вътрешно наранена. Това го натъжи.

— Да… понякога работя до късно. Много до късно. А вие? Винаги ли пазарувате в полунощ?

Въпросът я разсмя, но всъщност винаги, когато забравяше нещо през деня, го купуваше по това време. Обичаше да пазарува след късните новини. Напрежението от работата беше отминало, още не й се спеше, а магазинът винаги беше празен.

— Да, понякога. Излизам от работа в единайсет и трийсет. Работя в късните новини… и новините в шест часа. Добро време за пазаруване.

Изглежда това го развесели.

— В коя телевизионна компания сте? — Тя му каза и той пак се засмя. Може пък съдбите им наистина да бяха преплетени. — Знаете ли, че работим в една и съща сграда? — Въпреки че никога не бе я срещал там, неговият сериал се излъчваше на три етажа от стаята й. — Аз работя за една сапунена опера само на три етажа от помещенията на новинарите.

— Колко забавно. — Съвпадението развесели и нея, макар и да не я окуражи колкото него. — Кой сериал?

— „Животът заслужава да се живее“. — Каза го неопределено, като се опита да не издаде, че „Животът“ е негово творение.

— Хубав е. Обичах да го гледам между две служби, преди да започна в новините.

— Откога сте там? — Това го заинтригува, пък и му беше приятно да стои до нея. Въобразяваше си, че почти долавя аромата на шампоана в косите й. Тя изглеждаше толкова чиста, умна и почтена и той изведнъж се хвана, че си задава глупави въпроси, като например дали си слага парфюм и ако си слага — какъв, дали ще му хареса.

— От три години. Преди правех специални репортажи и двучасови филми. Продуцент съм. Но после се откри тази възможност да работя в новините… — Гласът й секна, сякаш не беше много сигурна в това, което казваше, и той се зачуди защо.

— Харесва ли ви?

— Понякога. Нерядко новините са толкова мрачни, че ми действат потискащо. — Вдигна рамене, сякаш се извиняваше за вътрешната си неустойчивост.

— На мен също биха ми подействали така. Не мисля, че бих могъл да работя там. Предпочитам сам да измислям всичко… убийствата, изнасилванията, кръвосмешенията. Добрата здравословна духовна храна, която Америка обича. — Пак се усмихна и се облегна на колелото, а тя се засмя и за един кратък миг, не повече, изглеждаше безгрижна и щастлива както първия път, когато я срещна.

— Сценарист ли сте? — Не знаеше защо го пита, но с него се разговаряше леко, а тя нямаше какво друго да прави в тази съботна сутрин.

— Да, сценарист съм — отговори й той. — Но вече рядко пиша сам някоя и друга сцена. Просто гледам отстрани какво правят другите. — Тя още не се беше досетила, че той е авторът на сериала, и Бил нямаше желание да й го казва.

— Сигурно е много забавно. Едно време, много отдавна, и аз исках да ставам сценаристка, но като продуцент съм по-добра. — Или поне така казваше Стивън. Сети се за него и очите й отново станаха тъжни.

Бил я наблюдаваше и забеляза това.

— Хващам се на бас, че ще се справите много добре, ако опитате. Повечето хора мислят, че писането е голяма мистерия, като математиката, но всъщност не е така. — Докато говореше, просто усети как младата жена се отдалечава, как пак потъва в тъгата си. Продължи да я наблюдава и за момент разговорът замря. После тя поклати глава и се опита отново да мисли за писането, да държи Стивън далеч от съзнанието си.

— Не мисля, че ще мога. — И го погледна толкова тъжно, че му се прииска да протегне ръка и да я докосне.

— Може би трябва да опитате. Понякога писането е направо спасение… — „От това, което витае вътре в теб и те натъжава, каквото и да е то.“ Желаеше й от все сърце доброто, но не можеше да й каже нищо. В края на краищата, те бяха двама непознати и не можеше току-така да я попита какво я прави толкова нещастна.

Тя отвори вратата на колата си, обърна се и го погледна, преди да се качи в емгето, сякаш съжаляваше, че го оставя. Но не знаеше какво повече да каже, общите приказки се изчерпваха и реши, че трябва да тръгва. Но не й се тръгваше.

— Ще се видим пак някой път… — тихо каза тя.

Той кимна.

— Надявам се. — Усмихна се. Не искаше и да знае за брачните й връзки. Това рядко му се случваше, но и момичета като нея рядко се срещаха. Беше сигурен в това, без дори да я познава.

Тя потегли, а той остана да гледа след нея, крепейки с ръка бегача си.

11

Два дни след това Стивън най-после позвъни вкъщи, точно преди Адриан да тръгне за работа. Вече бе изгубила надежда, че някога ще й се обади. Духът й политна към висините, когато чу гласа му. И се сгромоляса, когато Стивън каза, че му трябва другата самобръсначка.

— Ако я вземеш в службата днес, ще мина да си я прибера по някое време утре преди работа. Хубавата ми се счупи.

— Много съжалявам. — Опита се да говори бодро, та той да не разбере колко е потисната. — Иначе как си?

— Много добре. — Гласът му беше хладен. — А ти?

— Добре съм. Липсваш ми.

— Явно не особено. Освен ако е станало нещо, за което да не зная. — Веднага се връщаше на същото място, където беше свършил предишния им разговор. Никакъв компромис, никаква промяна, никакъв намек, че може да отстъпи. Адриан изведнъж си помисли, че Зелда вероятно греши и бракът им всъщност вече може би е приключил. Беше трудно за вярване, но не повече от това, че той се бе изнесъл от жилището, защото тя беше забременяла.

— Съжалявам, че продължаваш да възприемаш така нещата, Стивън. Искаш ли да дойдеш през почивните дни и да поговорим?

— Няма за какво да говорим, освен ако не промениш решението си. — Съвсем по детински продължаваше да настоява на своето: тя да абортира, „защото иначе…“.

— И какво сега? Да си живеем разделени и аз да ти пратя съобщение, когато детето се роди, така ли? — Тя се шегуваше, но не и той.

— Възможно е. Мислех да почакаме малко и да видим дали през следващите няколко седмици няма да промениш отношението си. И ако решиш да… да оставиш нещата така… ще започна да си търся жилище.

— Говориш сериозно, нали? — Още не можеше да повярва.

— Да. И мисля, че го знаеш. Достатъчно добре ме познаваш, за да си наясно, че не можеш дълго да ме разиграваш. Решавай и ми съобщи, така че и двамата да продължим живота си. Това не е здравословно за никого от нас.

Не вярваше на ушите си. Той искаше колкото може по-бързо да бъде уведомен, за да започне да се среща с жени и да си търси апартамент. Просто не беше за вярване.

— Много е нездравословно. И положително ще бъде доста интересно това да се обясни на сина ти или на дъщеря ти. — Но язвителната й забележка не постигна никакъв ефект. Очевидно изобщо не го интересуваше какво ще разказва тя на детето.

— Защо да не оставим нещата да отлежат известно време и тогава да ми съобщиш какво мислиш. Следващата седмица заминавам за Ню Йорк, а след това — отново за Чикаго. Всъщност, предстои ми да пътувам доста. Защо не оставим всичко до средата на юни? Така ще имаш на разположение един месец, за да решиш какво искаш да направиш. — Да сложи край на живота си, ето какво искаше да направи… или да го убие… Не искаше да чака до юни, за да може той да реши дали да се развежда с нея.

— Наистина ли си готов да захвърлиш почти тригодишен брак заради един пристъп на гняв?

— Мислиш, че не е нищо повече, така ли? Тогава не си особено прозорлива, нали, Адриан? Става въпрос за целите в живота, а твоите и моите очевидно са много различни.

— Имаш право, аз не съм готова да си продам душата или детето за едно ново стерео и едно пътуване до Европа. Не говорим за някакво телевизионно състезание, Стивън. Говорим за живота, за детето ни. Непрекъснато ти го повтарям, но не мисля, че ме чуваш.

— Чувам те, Адриан. Но не съм съгласен с това, което казваш. Ще говорим пак след няколко седмици. — И добави: — Обади се, ако междувременно намеренията ти се променят.

— Как да те намеря? — Ами ако се случеше нещо непредвидено, или пък тя се нуждаеше от него? Според всички документи, той все още беше най-близкият й човек. Това също я плашеше. Всичко я плашеше. Чувстваше се напълно изоставена.

— Обади се в службата, те ще знаят къде съм.

— Блазе им — саркастично подхвърли тя.

— Не забравяй самобръсначката.

— Да, разбира се.

Той затвори, а тя дълго седя в кухнята и размишлява над това, което й бе казал. Питаше се дали изобщо го бе познавала някога. Започваше да се съмнява.

Занесе самобръсначката в службата и на следващата сутрин вече я нямаше. Беше си я взел през нощта и дори не й бе оставил една бележка. Не каза никому нищо за това. Дори на Зелда. Не беше споделила с колегите, че Стивън я е напуснал. Неловко й беше. Пък и, като се съберяха след няколко седмици, щеше да се чувства по-добре, ако никой, освен Зелда не знае, че я е напускал.

Когато Зелда разбра, че се е обаждал, увери Адриан, че той за нула време ще се осъзнае.

Но междувременно съботите и неделите бяха безкрайни. Стивън не се обаждаше. Адриан изведнъж си даде сметка колко е свикнала да бъде с него — когато го нямаше, не знаеше дори какво да прави. А Зелда си водеше свой живот. Имаше си нов двадесет и четири годишен приятел, който работеше като модел. Колкото и да бе загрижена за Адриан, времето й беше запълнено от нейните собствени авантюри. Адриан не искаше да става досадна.

Докато знаеше, че Стивън не е в града, се чувстваше спокойна и в известен смисъл си почиваше. Не очакваше да й се обади или да го срещне случайно. Не лежеше будна до късно да си представя как той ще дойде да си вземе нещо или ще се отбие в службата и ще й каже, че се е държал като глупак и ужасно съжалява. Знаеше, че по това време вече трябва да е заминал за Чикаго. От седмици не се беше обаждал. Но се надяваше, че след като се върне, ще успеят да си изяснят нещата и отново ще заживеят заедно.

Струваше й се, че сега всичко е спряло. Работеше, хранеше се, спеше, не излизаше. Не ходеше дори на кино. Още веднъж посети лекаря и той й каза, че бременността се развива добре и всичко е нормално. Всичко, с изключение на факта, че нейният съпруг я е напуснал, помисли си тя. Но почувства облекчение, че бебето е добре. То бе вече всичко за нея, единственото, което й бе останало… едно мъничко същество, което можеше да обича… едно същество, което дори още не бе родено. Веднъж-два пъти се почувства толкова самотна, че едва не се обади на родителите си, но устоя на този порив. От време на време в службата обядваше със Зелда. Тя поне знаеше и Адриан можеше да разговаря с нея за детето.

В телевизията виждаше и Бил Тайпин. Сега, след като се бяха запознали, се срещаха сякаш навсякъде — в асансьора, на паркинга, дори се бяха засекли пак в супермаркета. Беше го срещнала и в жилищния комплекс и той не й бе казал, че е видял как преди няколко седмици мъжът й напуска къщата с огромно количество багаж. Знаеше, че е отишъл някъде, но не попита къде, а Адриан не спомена нищо, когато се видяха на басейна. Вместо това говориха дълго за любими книги и филми, които са им харесали, и той й разказа за децата си. Веднага се виждаше, че безумно ги обича, тя бе трогната от начина, по който говореше за тях.

— Те сигурно означават много за вас.

— Така е. Те са най-хубавото нещо в живота ми. — Усмихна се и започна да се любува на Адриан, която си слагаше още крем за слънце. Не изглеждаше толкова тъжна, както предишния път, когато я срещна, беше някак по-спокойна, но все още му се струваше много мълчалива. Питаше се дали винаги е такава или пък просто е малко срамежлива с непознати.

— Вие нямате деца, нали? — Беше стигнал до този извод, защото никога не я бе виждал с дете и тя не бе споменавала нищо такова, а ако имаше, положително щеше да каже нещо. Повечето хора в комплекса нямаха деца. Срещаха се няколко двойки с бебета, но те обикновено се преместваха — купуваха по-големи жилища.

— Не. — Тя сякаш се поколеба. Той я следеше с поглед и се запита дали тук не се крие още нещо. — Не, нямаме. Аз… ние… и двамата бяхме твърде заети с работа.

Той кимна, като се мъчеше да си представи какво ли ще е, ако наистина се сприятели с нея. От много дълго време не бе имал приятелки в чисто платоничния смисъл на думата, а по някакъв странен начин на моменти тя му напомняше Лесли. Беше също така сериозна и задълбочена, имаше същите праволинейни оценки за много неща. Бил често се питаше дали мъжът й ще му хареса. Възможно беше и тримата да се сприятелят. Трябваше само да забрави, че намира лицето й изключително, а тялото й — страшно сексапилно.

Наложи си да я погледне в очите и да заговори за нейното бъдеще в редакция „Новини“. И това беше начин да забрави как изглежда тя в банския си костюм и че би дал всичко, само и само да се наведе и да я целуне.

— Кога се връща съпругът ви? — попита той, за да поддържа разговора, а тя сякаш се стресна от този въпрос. Не допускаше, че Бил знае за отсъствието му. Помисли си, че сигурно е казала нещо.

— Съвсем скоро — тихо отвърна тя. — В Чикаго е. — А когато се върне, ще опитат веднъж завинаги да решат въпроса за брака си. Това не беше дребна работа и тя хем се плашеше от неговото завръщане, хем го очакваше с нетърпение. Умираше да го види, но се ужасяваше от мисълта как ще му каже, че не е променила решението си за детето. То беше вече част от нея и щеше да бъде, докато не се роди. Знаеше, че Стивън няма да се зарадва, когато чуе това.

На втория понеделник от юни в девет часа Стивън най-после й се обади, почти с влизането й в службата. Секретарката каза, че е той, и тя се хвърли към телефона. Почти цял месец беше чакала това обаждане и като чу гласа му, очите й се навлажниха от щастие. Но гласът му не беше приветлив. Попита я как се чувства и въпросът за здравето й прозвуча многозначително. Знаеше какво иска да разбере той и реши да говори направо.

— Стивън, още съм бременна и няма да абортирам.

— Така си и мислех. Съжалявам да го чуя. — Жестоки думи, но честни. — Значи не си променила решението си?

Тя поклати глава и по бузите й бавно се затъркаляха сълзи.

— Не, не съм. Но бих искала да се видим.

— Не мисля, че това е особено добра идея. Само ще се объркаме и двамата. — Защо толкова се бои от нея? Защо постъпва така? Все още не го разбираше.

— Какво значение има объркването между приятели? — Тя се засмя през сълзи и се опита да поддържа лекия тон, но ситуацията не беше лека.

— В най-близко време ще си изнеса нещата. Започвам да си търся жилище.

— Защо? Защо правиш така? Защо не си дойдеш за малко вкъщи? Опитай поне. — Винаги се бяха разбирали прекрасно, никога не се бяха карали, не им бе трудно да свикнат един с друг след сватбата. Това беше първото им разногласие. За детето. И изведнъж всичко свърши.

— Няма смисъл да се измъчваме, Адриан. Ти направи своя избор, нека сега се помъчим да се изправим на крака и да продължим.

Държеше се, като че ли тя го бе предала, като че ли грешката беше само нейна, а той бе постъпил порядъчно и разумно. Адриан се питаше, дали той наистина ще вземе адвокат.

— Какво смяташ да правим с мезонета?

С къщата им? Какво иска да каже той, като я пита какво смята да правят с нея? Ще живее там, докато се роди детето им.

— Смятах да живея там, имаш ли възражения?

— Засега нямам. Но по-нататък може и да имам. И двамата трябва да си получим парите от него, за да може всеки да си купи нещо друго. Освен ако не искаш да купиш от мен моята половина. — И двамата знаеха, че тя не може да си го позволи.

— Кога искаш да се изнеса? — Изхвърляше я на улицата, само защото беше бременна.

— Няма защо да бързаш. Ще ти съобщя, когато реша да предприема нещо в този смисъл. Засега си искам само наема. — Колко мило. Колко прекрасно от негова страна. Тя усети, че започва да й се повдига от думите му. Няма защо да се самозалъгва повече. Той я напуска. Свършено е. Освен ако след това… след като бебето се роди, той не се върне и не разбере колко е грешил. Винаги има някаква нищожна надежда това да стане. Тя няма да повярва, че наистина си е отишъл, докато той не види детето и след това не й каже, че не го иска. Готова е да чака дотогава, независимо колко ще се изнерви той междувременно. И дори да се разведе с нея, могат по-късно да се оженят повторно.

— Прави, каквото искаш — каза му спокойно.

— Ще мина да си взема нещата в края на тази седмица.

Дойде през следващата, защото бе преболедувал от грип.

Адриан скръбно наблюдаваше как слага вещите си в кашони. Отне му часове да събере всичко. Беше наел малък камион и негов приятел от службата му помагаше при товаренето. Тя се чувстваше неловко от самото си присъствие. В началото се зарадва много, че го вижда, но той се държеше хладно и на разстояние.

Следобеда, когато товареха камиона, тя излезе с колата и започна да обикаля града, само да не гледа и да не се сбогува отново с него. Не би могла още веднъж да понесе тази болка, пък и той, изглежда, нямаше търпение да му се махне от очите.

Прибра се вкъщи след шест часа и видя, че камионът го няма. Влезе вътре и дъхът й секна, като се огледа. Той беше казал, че ще си вземе всичко и не се бе шегувал. Беше взел всичко, което формално беше негово, всичко, което бе притежавал преди и всичко, за което бе платил или бе дал, макар и само част от парите, след като се бяха оженили. Без да иска, се разплака. Нямаше ги диванът и фотьойлите, масичката за коктейли, стереото, масата за закуска, кухненските столове, всички картини от стените. В хола нямаше и един стол, а когато се качи горе, видя, че в спалнята не е останало нищо друго, освен леглото им. Всичките й дрехи от скрина бяха внимателно сгънати и сложени в кашони. Самият скрин го нямаше, както и всички лампи и удобният кожен фотьойл. Всичките му играчки, уреди и апарати. Тя вече нямаше телевизор и когато влезе в банята, за да издуха носа си, откри, че е взел дори нейната четка за зъби. Избухна в смях от целия този абсурд. Това не беше нормално. Той й бе взел всичко. Нищо не й бе останало. Всичко беше изнесено. Беше й оставил само леглото, дрехите, килима в хола, няколко дреболии, които грижливо бе подредил на пода, и порцелановия сервиз, който тя имаше още отпреди сватбата и повечето от него беше вече изпочупено.

Не бе имало никаква дискусия, никакъв спор, никакъв разговор кое на кого принадлежи или кой какво иска. Той просто бе взел всичко, защото бе платил за повечето неща и защото смяташе, че е негово и има право да си го вземе. Слезе на долния етаж, отвори хладилника да си вземе нещо за пиене и видя, че е прибрал всичките газирани води. Отново избухна в смях. Не й оставаше нищо друго. Още продължаваше да се оглежда смаяно, когато телефонът иззвъня. Беше Зелда.

— Какво става?

— Нищо особено. — Адриан обезсърчено погледна празната стая. — Всъщност, абсолютно нищо.

— Как да го разбирам? — Този път Зелда не беше разтревожена. Гласът на Адриан звучеше по-бодро от дълго време насам. Дори щастливо. Но не беше щастлива. Просто беше вече преодоляла депресията. Нещата бяха стигнали твърде далеч и вече не й оставаше нищо друго, освен да се смее.

— Преживях набега на Атила, вожда на хуните. Дошъл да граби и плячкосва.

— Ограбили са те? — ужасено попита Зелда.

— Предполагам, че и така може да се нарече. — Адриан се разсмя и седна на пода до телефона. Животът й беше станал много прост. — Днес Стивън си взе „останалите неща“. Остави ми килима и леглото и взе всичко друго, включително четката ми за зъби.

— О, господи! Как му позволи?

— Какво смяташ, че трябваше да направя? Да го подгоня с пистолет? Какво очакваш от мен, да се боря за всяка кухненска кърпа и за всяка фиба ли? По дяволите вещите! Щом иска всичко, давам му го. — Пък и ако някога се върне, както подозираше, че ще стане някой ден, без друго пак щеше да ги домъкне. — Не че това имаше някакво значение. Под достойнството й беше да се бори за масички и дивани.

— Имаш ли нужда от нещо? — Зелда я питаше най-искрено и Адриан не можа да се въздържи да не се разсмее.

— Разбира се. Да имаш случайно някой камион с маси и столове, един-два сервиза за храна, покривки за маса, скрин, пешкири… о, и да не забравиш четка за зъби!

— Говоря сериозно.

— Аз също. Няма значение, Зелда. Той и без това иска да продаде тази къща. — Зелда не можеше да повярва, както и Адриан. Беше й взел всичко. Но тя пък запази единственото, което имаше значение за нея. Детето.

Адриан беше в изненадващо добро настроение, напук на всичко. Едва на следващия ден почувства удара. Лежа дълго до басейна и мисли за Стивън. Недоумяваше как животът им бе успял да се разпадне толкова бързо. Нещо трябва да не е било както трябва от самото начало, нещо много съществено трябва да е липсвало през цялото време — може би в него, ако не в брака им. Спомни си за родителите, за братята и сестрите, които беше зарязал преди години, за приятелите, които бе предал, без нито веднъж да погледне назад. Вероятно в него има нещо, вероятно просто не знае как да обича? Иначе не би било възможно всичко да се разпадне така. Не би било възможно… но ето че се разпадна. Само за няколко седмици бракът им приключи. Мисълта за това е потискаща, но трябва да приеме факта, че той си е отишъл. Трябва отново да изгради живота си, но нямаше и най-малка представа как. Вече е на трийсет и една години, две години и половина бе омъжена и е бременна. Едва ли е много подходяща за сваляне, пък и без друго няма желание да излиза, с когото и да било. Дори не й се искаше да признае пред някого, че Стивън я е напуснал. Продължаваше да казва на всички, че е заминал. Защото й беше много мъчително и унизително да каже истината. И когато Бил Тайпин дойде на басейна този следобед и с проницателен поглед я попита дали се местят, тя видимо трепна и каза, че продават мебелите и ще си купуват нови. Но начинът, по който го каза, не прозвуча много убедително дори на нея самата.

— Стори ми се много нещо — предпазливо каза той, без да откъсва очи от нея, както бяха легнали край басейна. Нещо в лицето на Стивън му бе напомнило за Лесли, когато го бе напуснала. Адриан обаче не изглеждаше ни най-малко разстроена. Поне на пръв поглед… Държеше в ръцете си книга, държеше я наопаки и сърцето й се свиваше при мисълта за Стивън.

12

През седмицата, когато Стивън се изнесе, Адриан живееше като на сън. Ставаше, отиваше на работа, прибираше се от работа и всяка вечер, когато си влизаше вкъщи, очакваше да го завари там. Вече да се е вразумил. Да е успокоен, разкаян и ужасен от онова, което е направил, двамата да се разсмеят и да се качат горе, да легнат в кревата и да се помирят. А десет години по-късно да разказва на детето колко нелепо се е държал, когато тя му е съобщила, че ще си имат бебе.

Но когато се връщаше вечер, него го нямаше. Изобщо не се обаждаше. Тя сядаше на пода в хола и се преструваше, че чете или че преглежда документи.

Мислеше да си купи нови мебели, още когато той си отиде, но после реши да не купува, в случай че Стивън се върне. Още вярваше, че ще се върне. А какъв смисъл имаше в един апартамент да се натъпчат два комплекта мебели?

През по-голямата част от времето беше включен телефонният секретар, но тя слушаше гласовете на хората, още докато се обаждаха. Никога не беше Стивън. Обикновено й звъняха приятели или колеги от службата, а напоследък най-често се обаждате Зелда. Но Адриан нямаше желание да разговаря — дори с нея. Единственото, което правеше, за да поддържа духа си, бе да ходи на работа и да се прибира вкъщи. Чувстваше се като робот, който всяка сутрин става и отива на работа, а после се връща, приготвя нещо за ядене и пак тръгва за новините в единайсет часа. Сякаш се движеше по някаква безкрайна транспортна лента. Ден след ден в очите й се четеше заслепяваща болка и на Зелда й беше мъчно да я гледа такава. Но не беше в състояние да й помогне. Адриан още не можеше да повярва, че Стивън е постъпил така и че го е решил сериозно. Но когато се опитваше да му се обади, секретарката му винаги казваше, че е заминал, и тя не знаеше дали това е вярно. Все още не я напускаше паническият страх какво ще стане с нея, ако наистина й потрябва неговата помощ. Засега минаваше и без нея и беше сигурна, че е достатъчно само да издържи, докато той се вразуми.

Беше петъкът преди Четвърти юли. Деня на независимостта, когато пак срещна Бил Тайпин в супермаркета край магистралата. Току-що беше свършила с късните новини и се бе сетила, че вкъщи няма нищо за следващия ден, а беше свободна през всичките празнични дни. Той буташе две колички, пълни с дървени въглища, двадесетина пържоли, няколко пакета наденички, месо, хлебчета, кифлички и разни други неща, които показваха, че подготвя пикник.

— Здрасти — каза той, когато се сблъскаха на пътеката. Тъкмо вземаше две огромни бутилки с кетчуп. — Не съм те виждал цяла седмица — пошегува се той и като я погледна, си даде сметка, че му бе липсвала. В лицето й имаше нещо толкова свежо и привлекателно, че му доставяше удоволствие просто да я гледа, а усмивката й винаги го стопляше. — Как са новините?

— Както винаги. Войни, земетресения, експлозии, наводнения, обичайните неща. А какво става с „Животът“? — Мисълта, че той работи в телевизионен сериал, продължаваше да я развеселява.

— Същото, както в новините. Войни… наводнения… земетресения… експлозии… разводи… извънбрачни деца… убийства. Обичайните радостни събития. Май работата ни е една и съща.

Тя му се усмихна.

— Твоята изглежда по-забавна.

— Да… понякога… — Откакто Силвия напусна сериала, се чувствате самотен, но трябваше да си признае, че беше глупаво. Бе му приятно да е от време на време с нея, връзката бе удобна и лека и за двамата. Но истината беше, че Силвия не бе направила живота му по-хубав, нито пък той нейния, и че на нея й беше по-добре с фабриканта на конфекция в Ню Джърси. След като бе заминала, бе изпратила картичка до участниците в сериала, пълна с възторзи от къщата, която Стенли й купил. Сега се чувстваше като глупак, че е имал връзка с нея. Същото се отнасяше и за всички останали жени, с които бе имал по-близки отношения. Беше решил да обърне нова страница, да се обвързва само с жени, които наистина означават нещо за него. Но лошото беше, че повечето от тези, които познаваше, не бяха от тях. Работата го срещаше с много актриси, с много момичета, които горяха от желание да се пъхнат в леглото му, за да получат голяма роля или просто възможност да участват в сериала. Те смятаха това за честна сделка, а то едва ли имаше нещо общо с романтичката любов. Ето защо от цял месец не беше излизал с никого, а интимните връзки дори не му липсваха. Липсваше му човек, с когото да говори до късно през нощта, някой, който да насърчава идеите му за сериала, с когото да дели радостите и скърбите си. Със Силвия, така или иначе, това го нямаше. Всъщност, никога след Лесли не го бе имало.

— Ще дойдеш ли на пикника със скара утре вечер? — попита той с надежда. Обичаше да си бъбри с Адриан и беше любопитен да разбере нещо повече за съпруга й. Тя му беше казала, че е рекламен агент, но той по-скоро му приличаше на актьор. Не го бе виждал вече от две седмици, откакто бе натоварил всичките им мебели на един камион и ги бе откарал. — Пикникът със скара за Четвърти юли в жилищния комплекс е най-голямата ми кулинарна проява през годината. Наистина не бива да я пропускаш. — Той махна към нещата в количките и й се усмихна. — Правя го всяка година, първоначално по настояване на обществеността, а сега вече по навик. Обаче приготвям страхотни пържоли. — Пак й се усмихна. — Бяхте ли миналата година? — Не си спомняше да ги е виждал, а беше сигурен, че би ги забелязал. Не би забравил момиче с нейната външност, освен ако не е бил зает с нещо друго.

Но тя поклати глава.

— Обикновено заминаваме някъде. Мисля, че миналата година бяхме в Ла Хойя.

— Пак ли ще пътувате? — Изглеждаше разочарован.

Тя поклати глава.

— Не… аз… Стивън… съпругът ми не е в града. В Чикаго е. — Думите й прозвучаха някак смутено и Бил я погледна изненадано.

— На Четвърти юли? Ама че скитник. Какво ще правиш, докато го няма? — Не искаше да става нахален, стараеше се само да бъде любезен. Няколко пъти бяха водили приятни разговори на басейна, знаеше, че е омъжена и проявяваше разбиране.

— Нищо особено — уклончиво отговори тя и стана неспокойна.

— Ела тогава на пикника. Ще ти приготвя едни от знаменитите пържоли а ла Тайпин.

Тя се усмихна на изражението му, изглеждаше така разпален! Наистина го харесваше.

— Ще… ще вечерям с приятели. — Усмихна се, но очите й отново станаха тъжни и той го забеляза. — Може би догодина.

Той кимна и видя часовника на стената зад нея. Беше дванайсет и половина през нощта, а те си бъбреха, сякаш беше десет сутринта.

— Май трябва да довърша пазаруването — каза той със съжаление. — Мини, ако промениш решението си. Доведи и приятелите си. Накупил съм достатъчно за цяла армия.

— Ще се опитам.

Но нямаше никакво намерение да ходи на пикника. Продължи да обикаля за останалите покупки. Спомни си, че още преди седмици бе видяла в пощенската кутия формуляр за записване за пикника, но го бе изхвърлила. По това време бе имала други грижи, а и сега не съжаляваше. Последното, което би поискала, бе да виси с куп самотни бекяри от комплекса. Тя си имаше собствен живот и създаването на нови познанства и връзки не я интересуваше. Беше омъжена и трябваше само да почака Стивън да дойде на себе си. Само въпрос на време, сигурна беше в това. А след като той се върнеше, щяха да посветят вниманието си на предстоящото раждане. Междувременно тя бе оставила настрани и този въпрос. Почти не мислеше за него. Беше взела решението си и не бе абортирала, но сега се стараеше да мисли колкото е възможно по-малко за бременността си. Все още не беше никак трудно да не я забелязва. Ако не беше гаденето понякога, повишеният апетит през останалото време и леката умора, направо можеше да забрави, че е бременна. Нищо не й личеше, беше едва в третия месец. Искаше да мисли само за работата си и да чака Стивън. В началото, след като си бе отишъл, си бе казала, че всичко е свършено, че той никога повече няма да се върне, а ако се върне, отношенията им ще са трайно накърнени. Но през последните седмици бе успяла да си внуши, че това е само временна криза, момент на лудост в иначе здравия им брак. Не й се искаше да приеме факта, че Стивън не се обажда, че отказва да разговаря с нея, когато тя му телефонира, че нито го е чувала, нито виждала, откакто бе изнесъл всичките си вещи от мезонета, като знак, че той наистина смята брака им за приключен.

Бил отново й се мярна на опашката пред касата с три колички, пълни догоре, които влачеше след себе си. Занесе собствените си жалки покупки до колата и отново й домъчня. Сега продуктите за цяла седмица се побираха в два плика. Всичко в нейния живот сякаш се бе смалило. А когато се прибра, къщата й се видя смешно празна. Сложи продуктите в хладилника, изгаси лампите и се качи горе. Леглото и дюшекът още бяха в средата на спалнята, а дрехите й — в кашоните на пода, където Стивън ги бе оставил. Дълго лежа будна и мисли за него. Какво ли щеше да прави той през празниците? Изкушаваше се да му се обади, да го моли да си дойде вкъщи, да му каже, че е готова да направи всичко… всичко, с изключение на аборта. Но въпросът вече не беше в това. Въпросът беше как да продължи да живее без съпруг. Съзнанието колко изгубена, колко осиротяла и изоставена се чувства, продължаваше да я изненадва. След две и половина години брак дори не можеше да си спомни какво е правила, преди да се омъжи, за да не скучае. Сякаш по-рано никога не бе живяла сама, сякаш преди Стивън не бе имало никакъв живот.

Вече минаваше три, когато най-после заспа, а като се събуди на другата сутрин, наближаваше единайсет. Изглежда, сега й се удаваше с лекота само това — да спи по цял ден, ако има тази възможност. Лекарят казваше, че било от бременността. Детето. Мисълта за него все още й изглеждаше нереална. Микроскопичното същество, което й бе коствало брака.

И въпреки това продължаваше да го иска. Някак си усещаше, че то заслужава жертвата. Стана и взе душ, за обед си приготви бъркани яйца, после плати няколко сметки и се зае с прането. Огледа се из празния хол и се разсмя. Напоследък къщата беше наистина лесна за поддържане. Нямаше какво да се подрежда, от какво да се бърше прах, никакви петна на дивана не създаваха проблеми, никакви саксии не чакаха да ги полее — той беше взел и тях. Оставаше и само да си оправи леглото и да изчисти с прахосмукачката. В два и половина тръгна към басейна и видя Бил, който усилено се готвеше за вечерта. Разговаряше с двама други мъже, които Адриан беше виждала, а две жени слагаха големи вази с цветя на дългата маса за пикника. Явно се подготвяше голямо тържество и тя почти съжали, че няма да бъде там. Нямаше какво да прави и къде да отиде. Зелда беше в Мексико с приятеля си и единственото, което Адриан успя да измисли, беше да иде на кино.

Махна на Бил продължи към басейна. Дълго лежа под палещото слънце, отпусната на повърхността на водата, а после се изтегна по корем на един от шезлонгите. Малко по-късно Бил дойде и седна до нея с щастлив, но изтощен вид.

— Напомни ми догодина да не се захващам — каза той, сякаш бяха стари приятели. Но като се срещаха непрекъснато все на същите места, наистина ставаха близки. Живееха и работеха на едно и също място и дори пазаруваха в един и същи денонощен магазин. — Всяка година се заканвам — заговорнически понижи глас. — Тези хора ще ме подлудят.

Тя го погледна и се засмя. Без да иска я развеселяваше. Изглеждаше изтормозен, но си личеше, че това му доставя удоволствие.

— Хващам се на бас, че ти е приятно.

— Да, приятно ми е. Сигурно и Шермън страхотно се е забавлявал по време на похода към Атланта. Но положително му е било по-лесно да го организира. — Наведе се към нея, за да не го чуе някой друг. — Мъжете смятат, че тази година трябвало да купя омари, разправят, че през последните три години съм правил все пържоли, кренвирши и наденички, а вече започвало да омръзва. А пък жените подхвърлят, че трябвало да поръчаме да ни доставят всичко приготвено. Господи, ходила ли си като малка на пикник, на който поднасят всичко купено готово? Искам да кажа, представяш ли си на Четвърти юли предварително запечена наденичка? — Той изглеждаше вбесен, а тя се разсмя, представи си наденичката и това й се стори много забавно. — Ходила ли си като малка на пикник по случай Деня на независимостта?

Тя кимна.

— Обикновено отивахме на Кейп Коуд. Като поотраснах, ходехме в Мартас Винярд. Много ми харесваше. Тук няма нищо такова. Прекрасната атмосфера в курорта, безупречните плажове и децата, с които играеш всяко лято и цяла година чакаш да видиш. Чудесно беше.

— Да. — Той се усмихна на собствените си спомени. — Ние пък ходехме на Кони Айлънд, да се возим на увеселителното влакче и да гледаме фойерверките. Вечерта баща ми приготвяше на плажа страхотна скара. Като станах по-голям, си купихме къща в Лонг Айлънд и мама организираше истински пикник в задния двор. Но винаги съм смятал, че на Кони Айлънд беше по-хубаво. — Още пазеше прекрасни спомени за нещата, които бе вършил с родителите си като малък. Беше единствено дете и бе много привързан към тях.

— Правят ли го още?

— Не. — Той поклати глава и се замисли за тях, спомените сега събуждаха в него само топли чувства, скръбта беше изчезнала. Шокът от загубата им бе отдавна преминал. Погледна Адриан и това, което видя в очите й, му хареса. Хареса му начинът, по който тъмната й коса падаше на раменете. — Те починаха, след като купиха къщата на Лонг Айлънд. Много отдавна… — Преди шестнайсет години. Когато почина баща му, той беше на двайсет и две, а когато година по-късно си отиде и майка му — на двайсет и три. — Мисля, че на Четвърти юли правя цялото това представление заради тях. Предполагам, това е моят начин да покажа, че не съм ги забравил. — Усмихна й се топло. — Изглежда, повечето хора в този комплекс нямаме семейства. Имаме приятелки и приятели, деца и кучета, но нашите лели и вуйчовци, нашите родители, баби, дядовци и братовчеди са все някъде другаде. Най-сериозно, познаваш ли някого, който да е израснал в Лос Анжелос? Имам предвид някой нормален, не тип, който прилича на Джийн Харлоу, а всъщност е мъж и е лудо влюбен в сестра си.

Тя се разсмя. Той беше толкова земен, толкова сериозен и солиден, а същевременно весел и забавен.

— Откъде си?

Понечи да каже от Лос Анжелос, но не го каза.

— От Кънектикът. Ню Лондон.

— Аз съм от Ню Йорк. Но вече почти не ходя там. Ти ходиш ли понякога в Кънектикът?

— Само когато нямам избор. — Усмихна се. — Престана да е приятно горе-долу откакто спряхме да ходим в Мартас Винярд и аз заминах в колежа. Но сестра ми живее там. — Тя, децата й и невероятно досадният й съпруг. Толкова трудно бе да поддържа връзки с когото и да било от тях, а откакто се омъжи за Стивън, дори престана да се опитва. Знаеше, че все пак в близките дни ще трябва да им каже за бебето, но смяташе да изчака, докато Стивън се вразуми и се върне. Щеше да й е прекалено трудно да обяснява, че е бременна, а той си е отишъл, да не говорим пък защо си е отишъл. Това беше и причината да се опитва засега да не мисли за бременността си.

— Колко жалко, че довечера не можеш да дойдеш — тъжно рече Бил.

Тя кимна, засрамена от лъжата си. Не беше по-лесно просто да не ходи. Влезе в басейна пак да поплува, а той се върна към приготовленията за вечерята и малко след това си отиде вкъщи да маринова пържолите. Изглежда пикникът щеше да бъде мащабна постановка.

В пет тя се прибра в апартамента, легна на кревата и се опита да чете. Ала не можеше да се съсредоточи. Напоследък повечето време беше така, мислите й бяха заети с прекалено много неща. Както си лежеше, разбра по шума, че пикникът започва. Към шест часа хората започнаха да прииждат. До нея достигаха музика и смях и ако се съдеше по гласовете, се бяха събрали петдесетина души. След малко излезе на терасата. Чуваше врявата и усещаше миризмата на скарата, но те не я виждаха и тя не ги виждаше. Звучеше много празнично. Звънтяха чаши, някой беше пуснал стари плочи на Бийтълс и музика от шейсетте години. Изглежда беше весело и тя съжали, че не отиде. Но й беше много неловко да обяснява защо го няма Стивън, макар да беше казала, че е в командировка в Чикаго. Чувстваше се неудобно да излиза сама. Още не го беше правила и не беше готова да започне. От миризмата на скарата се почувства отчайващо гладна. Накрая слезе пак долу и погледна в хладилника, но нищо не изглеждаше толкова апетитно, колкото това, на което й бе замирисало, пък и изискваше много труд, за да се приготви. Изведнъж ужасно й се прияде хамбургер. Беше седем и половина и тя просто умираше от глад. От обед не беше яла нищо и започна да се пита дали не може да се промъкне незабелязано в групата, да грабне нещо за ядене и пак да изчезне. По-късно можеше да напише един чек на Бил Тайпин за сумата, която дължи. В това нямаше нищо лошо. Не беше като да излиза някъде. Щеше само да похапне. Все едно че е влязла в някоя закусвалня или си е купила храна за вкъщи от китайски ресторант. Можеше дори само да вземе някой хамбургер и да си го донесе вкъщи. Не беше задължително да остава на партито.

Бързо се качи горе, погледна се в огледалото в банята, среса косата си, опъна я назад и я върза с бяла копринена панделка. После облече мексиканската рокля от бяла дантела, която със Стивън бяха купили по време на едно пътуване до Акапулко. Беше красива и женствена, приятна за носене и покриваше малката издутина, която не се забелязваше, но вече й пречеше да носи панталони и дънки. С роклите още нямаше проблеми. Сложи си сребристи сандали и големи висящи сребърни обеци. Поколеба се само за миг, преди отново да слезе. Ами ако всички са по двойки или не познава никого? Но познава поне Бил Тайпин, дори и да е с дама, той винаги се държи непринудено и внимателно. Слезе по стълбите и минути по-късно вече се навърташе в края на тълпата около една от масите за пикник, на които беше сервирана храната. Наоколо беше пълно с групи хора, които се смееха, бъбреха и си разказваха истории. Някои бяха насядали около басейна с чинии на коленете, или пиеха вино, или просто си почиваха и им беше приятно, че са тук. Изглежда, всички бяха в добро настроение, а до скарата стоеше Бил Тайпин в риза на бели и червени райета и бели панталони, препасан със синя престилка. Адриан го гледаше с нерешителност. Той раздаваше пържоли с маниер на професионалист и бъбреше с всички, които идваха и си отиваха, но като че ли беше сам. Не че имаше някакво значение. Даде си сметка, че не знае дори дали има приятелка. Не че имаше някакво значение. Неизвестно как, бе стигнала до извода, че не е обвързан с никого. Винаги изглеждаше така безгрижен. Тръгна бавно към него. Той я видя и лицето му разцъфна в широка усмивка. Забеляза всичко: бялата дантелена рокля, блестящата черна коса, големите й сини очи. Беше красива и той изпадна във възторг, че я вижда. Чувстваше се като хлапак, който е лапнал по дъщерята на съседите. Не я срещаш със седмици, а после завиваш зад някой ъгъл и хоп, ето я — изглежда разкошно, а ти се чувстваш като глупак, спъваш се на равното, а тя вече си е отишла и за теб настъпва краят на света, докато не я срещнеш отново. Напоследък започваше да мисли, че целият му живот, или поне тази част от него, която заслужава да се живее, се състои само от поредица случайни срещи.

— Здравей! — Той се изчерви и се надяваше тя да си помисли, че е от горещината на скарата. Не бе сигурен защо, но тя беше първата омъжена жена, по която хлътваше сериозно. Не само затова, че му беше приятно да я гледа. И че обичаше да разговаря с нея. Лошото беше, че всичко в нея му харесваше. — Доведе ли приятелите си?

— Обадиха се в последната минута, че не могат да дойдат. — Изрече лъжата с лекота я вдигна радостен поглед към него, а той не сваляше очи от нея.

— Много се радвам, искам да кажа… да, наистина се радвам много. — И посочи месото, което печеше. — Какво да ти предложа? Наденичка, хамбургер, пържола? Аз лично ти препоръчвам пържолите. — Опита се да прикрие това, което усещаше, с прости действия — започна да обръща месото. Всеки път, когато я видеше, наистина се чувстваше като хлапак. Но и с нея не беше по-различно. Най-смешното беше, че й се искаше непрекъснато да си приказват. С него се общуваше толкова леко, така непринудено!

Само преди минути умираше за хамбургер, но изведнъж пържолите й се видяха страхотни.

— Ще взема една пържола, ако може. Не много препечена.

— Ей сега ще стане. На масата отсреща има и много други работи. Четиринайсет вида различни салати, някакво студено суфле, сирене, сьомга „Нова Скотия“. Нямам нищо общо с онези неща, аз съм специалист по скарата, но иди да погледнеш, а като се върнеш, пържолата ще е готова.

Тя отиде и той забеляза, че трупа на чинията си салати, скариди и други неща, който бе открила на бюфета. Явно се радва на здрав апетит, изненадващо при тази тънка фигура. Сигурно спортува много.

Бил сложи пържолата в чинията й, предложи й вино, но тя отказа. Отиде и седна до басейна. Той се надяваше, че когато приключи със скарата, тя ще бъде още там. След половин час реши, че си е изпълнил задълженията, всички бяха обслужени, а повечето от гостите си бяха взели и втора порция. Един мъж от съседен мезонет предложи да го замести и Бил прие на драго сърце. Когато намери Адриан, тя с доволен вид довършваше десерта, седеше си тихо сама и слушаше какво си приказват хората наоколо.

— Как беше? Сигурно не е било много лошо. — Пържолата бе изчезнала, заедно с купчината друга храна в чинията й. Адриан изглеждаше сконфузена и смутено се усмихна.

— Много беше вкусно. И умирах от глад.

— Чудесно. Не обичам да готвя за хора, които нямат апетит. Ти обичаш ли да готвиш? — Искаше да научи повече за нея — каква е, с какво се занимава, щастлива ли е със съпруга си. Това не би трябвало да го интересува, но го интересуваше. Сигнал за тревога ехтеше в главата му и той си повтаряше да спре, но друг, по-силен глас му казваше да не спира.

— Понякога. Не ме бива особено. Не ми остава много време да готвя. — И за кого да готви. Сега поне. Но Стивън не беше кой знае какъв гастроном. Предпочиташе да мине с една салата.

— Естествено, щом участваш и в двете вечерни предавания. Прибираш ли се вкъщи между новините? — Искаше да знае всичко за нея.

— Най-често се прибирам. Освен когато има някакви наистина драматични събития и не успея да се измъкна. Но общо взето си идвам около седем и се връщам в редакцията към десет — десет и половина. После се прибирам вкъщи около полунощ.

— Зная — усмихна се той. Обикновено по това време се сблъскваха в магазина.

— Изглежда ти също имаш доста дълъг работен ден — усмихна се и тя. Побутна ябълковия пай на чинията си, беше й неудобно да го изяде, докато той я гледа.

— Да, така е. Някои нощи направо оставам да спя на дивана в кабинета си. — Изобщо не можеше да се разчита на компанията му, много жени с радост биха и го казали. — Случва се сценариите да се променят толкова бързо, че всички герои в сериала попадат в съвършено нова ситуация. Нещо като ефекта на доминото. Понякога трудно се наваксва. Но ми е и приятно. Трябва някой път да дойдеш да гледаш. — Беше й много интересно и още известно време Бил продължи да й разказва за сериала — как го започнали в Ню Йорк преди десет години, а после го прехвърлили в Калифорния. — Когато се преместих тук, най-трудното беше, че трябваше да се разделя с децата — тихо каза той. — Страхотни хлапета са. Много ми липсват.

И преди й бе говорил за тях, но имаше още много неща, които Адриан не знаеше, както за тях, така и за баща им.

— Често ли ги виждаш?

— Не така често, както бих искал. Идват през ваканциите по време на учебната година и за около месец през лятото. След две седмици ще бъдат тук. — Цялото му лице светна, когато го каза, и това я трогна.

— Какво правите, когато са тук? — Сигурно не му беше лесно да се грижи за две малки деца, като е толкова зает със сериала.

— Работя като луд, преди да дойдат и после си вземам един месец отпуск. Минавам от време на време, колкото да не изпусна нещата от контрол, но в основни линии, колкото и да ми е неприятно да го кажа, всичко си върви добре и без мен — призна той с едва ли не глупава усмивка. — Заминаваме на къмпинг за две седмици и две седмици се мотаем тук. На тях много им харесва. Аз лично бих могъл да мина и без къмпинга. Предпочитам да къмпингувам една седмица в хотел „Бел Еър“. Но те много държат на това, обичат да се мърлят, да търпят неудобствата и да спят в хората. Всъщност така прекарваме около седмица, а през другото време отсядаме в някой хотел, като „Ауани“ в Йосемитския национален парк, или отиваме на езерото Тахо. Издържам максимум една седмица в палатка и в спален чувал, но ми се отразява добре. Поддържа непретенциозността ми. — Той се разсмя.

Докато го слушаше, Адриан довърши ябълковия пай. Този път и двамата бяха малко неспокойни, или по-скоро някак развълнувани. За пръв път се срещаха преднамерено, сред обществото.

— Колко са големи?

— На седем и на десет. Чудесни са. Ще ги видиш тук, на басейна. Те мислят, че цяла Калифорния е покрита с плувни басейни. Доста по-различно е от Грейт Нек в околностите на Ню Йорк, където живеят с майка си.

— Приличат ли на теб? — попита с усмивка Адриан, като си го представи с две малки мечета, същите като него.

— Не съм много сигурен. Хората казват, че малкия приличал на мен, но аз смятам, че и двамата са се метнали на майка си. — И продължи с носталгия: — Адам ни се роди веднага след като се оженихме. Беше много трудно. Лесли трябваше да спре да танцува — жена ми тогава беше балерина на Бродуей. А аз с големи усилия свързвах двата края. Имаше моменти, когато мислех, че ще умрем от глад, но ни се размина. А бебето беше най-хубавото нещо в живота ни. Мисля, че това е от малкото въпроси, по които с нея още сме на едно мнение. Адам и сериалът се появиха горе-долу по едно и също време. Винаги съм имал чувството, че сякаш провидението ни изпрати средствата, от които се нуждаехме за него и за себе си. От дълго време сериалът е като манна небесна за мен.

Говореше за това с благодарност, сякаш не бе го заслужил, а бе имал голям късмет и съзнаваше това. Адриан беше поразена колко различен е той от Стивън. Бил обичаше много децата си и беше необикновено скромен по отношение на своя успех. Двамата не си приличаха почти по нищо.

— А ти? — попита я той. — Мислиш ли да останеш в новините?

— Не зная. — И тя си бе задавала същия въпрос. Може би, когато излезеше в отпуск по майчинство, щеше да има време да помисли какво ще прави през останалата част от живота си, освен че ще бъде майка.

— Смятам по някое време да започна нов сериал. Но като че ли никога не ми остава време да мисля за него, да не говорим пък да го правя. „Животът“ все още ангажира цялото ми внимание.

— Откъде вземаш идеите за него? — попита тя, като отпиваше от чашата лимонада, която някой й беше налял.

— Бог знае — усмихна се той. — От действителността, от главата си. Всичко, което ми хрумне и ми се стори подходящо. Там различните неща, които се случват в живота на хората, са изсипани в един кюп и са разбъркани. Хората вършат най-ужасни дела и попадат в най-невероятни ситуации. — Тя кимна замислено. Знаеше точно какво има предвид той. А Бил наблюдаваше изражението й. Тя вдигна поглед и очите й срещнаха неговите, понечи да каже нещо, но не го каза.

Тълпата беше започнала да оредява и различни хора идваха да благодарят на Бил. Изглежда той познаваше всички и отвръщаше винаги дружелюбно и мило. Харесваше й да бъде с него и беше изненадана, че в компанията му се чувства толкова удобно. Беше готова да му каже почти всичко. Почти. Освен може би за Стивън. В известен смисъл се смяташе за неудачница заради факта, че той я бе изоставил.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита я Бил. Той самият цяла вечер разнасяше една чаша вино и когато Адриан отказа, остави виното и си наля кафе. — Не пия много — обясни й той. — Ако пийна повечко, цяла нощ не мога да работя.

— Аз също — усмихна се тя.

Наоколо седяха няколко млади двойки, приказваха, смееха се и се държаха за ръце. Като ги гледаше, Адриан се почувства самотна. Това изведнъж я подсети, че е изоставена. След като през последните пет години бе дала всичко от себе си в отношенията си със Стивън, сега беше сама и нямаше кой да я прегърне и да я обича.

— Та кога се връща съпругът ти? — каза Бил с лек тон, почти изпълнен със съжаление, че Стивън ще се върне. Този човек беше щастливец. На Бил все така му се искаше Адриан да не е омъжена.

— Следващата седмица — неопределено каза тя.

— И къде е заминал пак?

— В Ню Йорк — бързо отвърна Адриан.

Изведнъж Бил си спомни нещо. Погледна я изпитателно.

— Струва ми се, каза, че е в Чикаго. — Изглеждаше озадачен, но като видя паническия израз на лицето й, веднага млъкна. Нещо я разстрои ужасно, но той не разбра точно какво, защото тя бързо смени темата.

— Идеята беше прекрасна — каза тя, стана и започна нервно да се оглежда. — Прекарах чудесно.

Тръгваше си и той се натъжи. Беше я подплашил, а не искаше тя да си отиде. Без да мисли посегна и я хвана за ръката, готов да направи всичко, за да я накара да остане с него.

— Моля те, не си тръгвай, Адриан… вечерта е толкова хубава и ми е така приятно да седим тук и просто да си приказваме. — Изглеждаше много млад и много уязвим. Сърцето й се трогна от начина, по който го каза.

— Мислех… че може би… имаш други планове… Не исках да ти досаждам.

Изглеждаше смутена, но той още не можеше да разбере защо. Тя седна отново, а той продължаваше да държи ръката й и се питаше какво прави. Тя беше омъжена, а той не желаеше пак да страда.

— Не ми досаждаш. Прекрасна си и с теб ми е страшно приятно. Разкажи ми за себе си. Какво обичаш да правиш? Кой е любимият ти спорт? Каква музика харесваш?

Тя се разсмя. От години никой не й бе задавал такива въпроси, но с него беше забавно да се разговаря, доколкото не питаше за Стивън.

— Обичам всякаква музика… класическа… джаз… рок… кънтри… Харесвам Стинг. Бийтълсите, Ю2, Моцарт. Като момиче често ходех на ски, но от години не съм карала. Обичам крайбрежието… и горещ шоколад… и кучетата… — Разсмя се. — И червената коса, винаги съм искала да имам червена коса. — Изведнъж погледът й стана замечтан. — И бебетата. Винаги съм обичала бебетата.

— И аз. — Той й се усмихна, искаше му се да прекара целия си живот с нея, не само една вечер. — Моите момчета бяха толкова сладки като малки! Когато заминах Томи не беше навършил и годинка. Това едва не ме уби. — Споменът за страшната болка се отрази в очите му. — Бих желал да се запознаеш с тях, когато дойдат след две седмици. Може да прекараме някоя вечер всички заедно. — Знаеше, че ако иска да се сприятели с Адриан, ще се наложи да се сприятели и със съпруга й. Това беше единствената връзка, която беше възможна помежду им, и той беше готов да го направи, само и само да я опознае. Съпругът й можеше да се окаже по-приятен, отколкото изглеждаше, макар Бил да смяташе това за малко вероятно.

— Много ще ми е приятно да ги видя някой път. Кога заминавате на къмпинг?

— След около две седмици. — Той се усмихна. — Всъщност отиваме на езерото Тахо — през Санта Барбара, Сан Франсиско и Напа Вали. Като стигнем там, пет дни ще спим на палатка.

— Звучи ми като съвсем цивилизовано пътешествие. — Беше очаквала нещо много по-диво.

— Няма как. Ако прекаля с чистия въздух, организмът ми ще изпадне в шок.

— Играеш ли тенис — колебливо попита тя. Не че ги сравняваше, само така, от любопитство. За Стивън тенисът беше едва ли не идея фикс.

— Ако може така да се нарече — каза той, сякаш се извиняваше. — Не съм особено добър.

— Нито пък аз. — Тя се разсмя. Умираше за още едно парче ябълков пай, ала не посмя да отиде и да си вземе. Ако продължеше да яде, той щеше да си помисли, че е истинско прасе, но всичко беше толкова вкусно! „Групата по почистването“ беше започнала да раздига. Докато седяха до басейна, се беше спомнило и тълпата бе станала още по-рядка, но тя се чувстваше прекрасно в неговата компания и не й се искаше да си тръгва, макар да си даваше сметка, че би трябвало. Изведнъж високо в небето се появиха фойерверките. Изстрелваха ги от един парк наблизо, бяха много красиви и всички се спряха да ги наблюдават. Адриан ги гледаше като очаровано дете. Бил се усмихна на изражението й. Беше толкова хубава, така сърдечна и мила! Приличаше на малко момиченце с лице, обърнато към небето, но много хубаво момиченце, и той почувства непреодолимо желание да я целуне. Бе изпитвал такова желание и преди, но при всяка нова среща то ставаше все по-силно.

Фойерверките продължиха половин час и завършиха с взрив от червени, бели и сини искри, които се пръскаха, пръскаха, пръскаха — сякаш цяла вечност. После небето потъмня отново, останаха само звездите високо горе, черният прах от ракетите и малките облачета дим, които бавно се спускаха към земята. Бил седеше близо до нея и улови полъх от парфюма й. Беше „Шанел 19“, харесваше му.

— Ще правиш ли нещо през почивните дни? — колебливо се поинтересува той. Не беше много сигурен, че е прилично дори да я пита. Но в края на краищата можеха поне да са приятели. Само трябваше да се контролира и нямаше причина да не се срещат. — Помислих си, че може би ще ти е приятно да отидем на плаж или някъде другаде — нали му беше казала, че обича крайбрежието.

— Аз… ами… не зная… съпругът ми може да се върне… — Чувстваше се неудобно, но й се искаше да отиде. Не можеше да реши как да реагира на поканата.

— Мислех, че е в Ню Йорк… или в Чикаго… до следващата седмица. Сигурен съм, че няма да има нищо против. Аз съм порядъчен човек. И е по-добре, отколкото да си седиш тук през празниците, щом като няма да си на работа. Можем да отидем до Малибу, имам приятели, които ми разрешават да ползвам къщата им там. Те живеят в Ню Йорк и си я държат просто ей така. Аз я наглеждам. Много ще ти хареса.

— Добре. — Тя му се усмихна. Не й беше съвсем ясно защо се съгласява, но в този човек имаше нещо непреодолимо затрогващо и успокояващо. Стана, готова да си тръгне към дома. — Много ще ми е приятно.

— В единайсет добре ли е?

Тя кимна. Беше дори много добре. Но и малко страшничко.

— Ще те изпратя до вкъщи. — Отдавна беше махнал престилката, и докато вървеше до нея, изглеждаше много представителен. Стигнаха до вратата, тя я отключи внимателно и само я открехна, без да пали лампата. Не искаше той да види колко празно е жилището й.

— Много благодаря, Бил. Прекарах чудесно. Благодаря ти, че ме покани тази вечер. — Беше несравнимо по-хубаво, отколкото да си стои вкъщи, да се самосъжалява и да се чуди какво ли прави Стивън.

— И на мен ми беше много приятно. — Той се усмихна. Чувстваше се щастлив, спокоен и доволен. — Ще мина утре около единайсет.

— Няма нужда. Мога да те чакам на басейна.

— Не е необходимо. Ще те взема оттук — твърдо каза той.

Тя се готвеше да се промъкне бързо през вратата, преди той да успее да погледне вътре, и беше нервна.

— Още веднъж ти благодаря. — Погледна го за последен път и внезапно изчезна като някакво привидение. Току-що бе стояла пред него, и в следващия миг беше вече вътре и вратата беше затворена. Той така и не успя да разбере как го бе направила. Това беше най-бързото сбогуване, което му се бе случвало. Усмихна се и бавно си тръгна.

13

На следващия ден Бил взе Адриан точно в единайсет часа. Когато дойде, тя вече го чакаше отвън в дънки, широка риза, шапка за слънце и гуменки. Носеше плажна чанта, пълна с пешкири, кремове, книги, фризби. Той се разсмя, като я видя.

— В тази екипировка приличаш на четиринайсетгодишна.

Ризата първоначално беше на Стивън, но Адриан винаги я бе харесвала, пък и тя прикриваше факта, че дънките й започват леко да отесняват. Но докато я разглеждаше, Бил като че ли не го забеляза.

— Това комплимент ли е или забележка? — спокойно попита тя, когато тръгнаха през комплекса. С него се чувстваше съвсем непринудено.

— Комплимент. Определено. — Той се спря и се обърна към нея. Беше забравил нещо. — Имаш ли вкъщи газирана вода? Моите разхладителни напитки са се свършили. — А всичко беше затворено.

Беше неделя.

— Да.

— Защо не вземем малко, в случай че ожаднеем?

Адриан тръгна обратно към къщи и той я последва, но когато стигнаха до вратата, тя спря и го погледна през рамо.

— Само ще изтичам вътре и ще ги взема. Защо не почакаш тук с багажа? — Каза го, сякаш очакваше, че някой ще грабне плажната й чанта и ще избяга.

— Ще вляза с теб и ще ти помогна.

— Не, няма нужда. Страшно е разхвърляно. Нямах време да почистя, след като Стивън замина… онзи ден… тоест… когато тръгна за Ню Йорк…

„За Ню Йорк или за Чикаго?“ — помисли си Бил, но не каза нищо. Беше очевидно, че тя не иска той да влиза, и не влезе.

— Ще почакам тук — каза той и се почувства малко глупаво. Адриан не заключи, но затвори вратата, така че той да не може да надникне вътре. Сякаш криеше нещо в апартамента си. Миг по-късно се чу страхотен трясък и без да се замисля Бил се втурна да й помогне. Беше изпуснала две бутилки и газираната вода се беше разплискала по цялата кухня.

— Удари ли се? — бързо попита Бил и разтревожено я погледна.

Адриан поклати глава, той грабна един пешкир и й помогна да почисти.

— Беше наистина глупаво от моя страна — каза тя. — Сигурно съм ги разклатила, без да забележа, а после ги изтървах.

Отне им две минути да почистят. Бил не забелязвате нищо необичайно в жилището, докато тя не извади други соди и той не си даде сметка, че в кухнята няма никакви мебели. Мястото, където трябваше да има кухненска маса беше празно, до телефона в другия край на помещението се мъдреше самотен стол.

Когато минаха през хола, той се стори на Бил едва ли не зловещ — нямаше никакви мебели, а на стените личаха светли петна от картини. Той си спомни, че беше видял Стивън да товари мебели на един камион прежди около два месеца. Тя му беше казала, че ще продадат всичко и ще си купят ново обзавеждане, но междувременно апартаментът изглеждаше гол и потиснат. Бил не каза нищо и тя побърза да обясни:

— Поръчахме много нови неща, но нали знаеш как е. Всичко се доставя след два и половина — три месеца. Ще стане август, докато това жилище придобие що-годе приличен вид. — А всъщност не бе поръчала нищо. Все още очакваше Стивън да се върне със старите мебели, които беше отнесъл със себе си.

— Разбира се, зная какво е. — Но нещо му прозвуча фалшиво, не знаеше точно какво. Може пък да нямаха достатъчно пари, за да си купят мебели. Може да не са си плащали вноските и фирмата да си ги е прибрала. Хората в Холивуд живееха така. Той имаше много приятели, които го правеха. А беше очевидно, че Адриан е смутена от нещо. — Изглежда много добре почистено — пошегува се той. — И не е трудно за поддържане. — Стори му се, че тя пак се притесни и я подкачи добродушно: — Няма значение. Когато пристигнат новите неща, ще стане чудно жилище. — Но сега с положителност не беше. Приличаше на изоставено.

И двамата забравиха за това в момента, в който излязоха. На плажа прекараха чудесно. Стояха до след пет часа, когато започна да захладнява, потънали в разговори за театър и книги, за Ню Йорк и Бостън, за Европа. Говориха за деца и за политика, за принципите на телевизионните сериали и информационните предавания, за нещата, които той обича да пише и късите разкази, които тя бе съчинявала в колежа. Говориха за всичко и продължаваха да бъбрят, докато шегуваха с неговото комби обратно към комплекса.

— Между другото, влюбен съм в колата ти. — Беше във възторг от нежното емге, още откакто го бе видял.

Тя изглеждаше доволна от комплимента.

— И аз. Всички от години се опитват да ме накарат да се откажа от нея, но аз не мога. Много си я обичам. Тя е част от мен.

— Като моето комби. — Той цял засия. Ето една жена, която разбираше какво означава да обичаш колата си. Тази жена разбираше много неща, знаеше какво е привързаност и загуба, честност, любов, уважение, дори споделяше неговата страст към старите филми. Единственият й недостатък, освен че ядеше колкото за две семейства, беше, че е омъжена. Но той беше решил да не обръща внимание на това, да престане да се ядосва и просто да се радва на близостта й. Рядко се случва мъж и жена да останат само приятели, без да очакват някаква сексуална връзка, и той щеше да е много щастлив, ако успееха да изградят едно истинско приятелство. — Искаш ли да спрем да вечеряме по пътя? Има един страхотен мексикански ресторант в каньона Санта Моника, може да ти хареса. — Държеше се с нея като със стар приятел, като с човек, когото отдавна познава и обича. — Или знаеш ли какво? Останали са ми няколко от онези пържоли, искаш ли да отидем у нас и да приготвя вечерята?

— Можем да ги изпечем вкъщи. — Готвеше се да каже, че май е време да се прибира, но нямаше защо да бърза, пък и не й се искаше. Предстоеше й една самотна неделна вечер, а неговата компания беше толкова приятна, че просто не можеше още да се откаже от нея. Нямаше никаква сериозна причина да не вечеря с него.

— Нямам особено желание да ям на пода — подразни я Бил. — Или има скрити мебели, които не съм забелязал? — Само леглото, но тя не му го каза.

— Ама че сноб. Добре — игриво се съгласи тя и отново се почувства като дете, — да идем у вас.

От години не беше казвала това на мъж. Преди да се оженят, със Стивън бяха ходили две години! И ето на, след пет години изведнъж щеше да вечеря в жилището на друг мъж. Трябваше да си признае, че нямаше нищо против. Бил Тайпин беше страхотен. Умен, интересен, мил и каквото и да правеше, създаваше впечатлението, че се грижи за нея. Непрекъснато я питаше дали не е жадна или гладна, яде ли й се сладолед, иска ли газирана вода, дали не й трябва шапката, дали не й е хладно, дали й е достатъчно удобно, приятно, забавляваше я през, цялото време с историите за своя сериал, за свои познати или за двете си момчета Адам и Томи.

Влезе в жилището му и видя Бил в нова светлина. На стените висяха ефектни модернистични картини. По време на пътуванията си бе насъбрал и няколко интересни скулптури. Диваните бяха кожени, удобни и доста изтъркани, фотьойлите — огромни, меки и приканващи. В трапезарията имаше красива маса, която бе открил в един италиански манастир, килим, който беше купил от Пакистан, и навсякъде беше пълно с чудесни снимки на децата. В жилището витаеше някаква домашна атмосфера, което предизвикваше желание да видиш и да пипнеш всичко — рафтовете с книги до тавана, тухлената камина, красиво подредената голяма селска кухня. Приличаше повече на обикновена къща, отколкото на луксозен мезонет. Кабинетът му беше уютна бърлога със стара пишеща машина, почти толкова стара, колкото и любимия му „Роял“, много книги и голямо удобно кожено канапе, цялото протрито и явно предпочитано, което беше наследил от баща си. Имаше и красива стая за гости, която изглеждаше, сякаш никога не е била използвана, с тапицерия от бежов вълнен плат, голям килим от овча кожа и модерно легло с балдахин. Имаше голяма весела спалня за момчетата с яркочервени, разположени едно над друго легла във формата на локомотив. Собствената му спалня беше непосредствено до хола, цялата обзаведена в топли земни тонове и меки материи, с големи слънчеви прозорци с изглед към градина, за чието съществуване в комплекса Адриан дори не бе подозирала. Жилището беше съвършено. Беше също като него — красиво, топло и обичливо. Някой вещи изглеждаха малко изхабени от ръцете, които са ги докосвали. Беше дом, в който ти се иска да останеш цяла година, само за да го разгледаш и опознаеш — пълна противоположност на скъпата стерилност, в която бяха живели със Стивън, преди той да си отиде заедно с всичко, като й остави само кревата и килима.

— Бил, тук е великолепно — каза тя с нескрито възхищение.

— И на мен си ми харесва — призна той. — Видя ли леглото на децата? Поръчах го на един майстор в Нюйорт Бийч. Прави около две на година. Можех да взема или това, или автобус на два етажа. Някакъв англичанин купи другото, а аз избрах локомотива. Винаги съм имал слабост към влаковете. Толкова са чудесни, старомодни и уютни!

Адриан се усмихна. Той сякаш описваше себе си.

— Много е хубаво. — Нищо чудно, че се беше изсмял на празния й апартамент. В неговия имаше толкова индивидуалност и толкова топлина! Прекрасно място за живеене и за работа.

— От години се опитвам да убедя сам себе си, че трябва да си купя къща, но мразя да се местя, а тук ми е толкова удобно! Върши работа. И децата много го харесват.

— Разбирам ги. — Беше им отделил най-голямата стая. Въпреки че идваха при него за толкова кратко време, намираше, че така е редно.

— Надявам се, че като поотраснат ще прекарват повече време тук.

— Положително. — Кой би се отказал, с баща като него и дом като този. Не че жилището беше толкова голямо или толкова луксозно, не. Но беше топло и гостоприемно, да си в него беше като да си попаднал в една голяма прегръдка. Адриан го почувства, когато се разположи на дивана да се поогледа, а после отиде в кухнята да му помене за вечерята. Той си беше направил сам повечето неща там и вещо се справяше с готвенето.

— Какво не можеш да вършиш?

— Никак не ме бива в спортуването. Казах ти, тенисът ми е ужасен. Не мога да запаля огън на открито, дори и от това да зависи животът ми. Когато ходим на къмпинг, винаги Адам се занимава с тази дейност. И изпитвам ужас от самолетите. — В сравнение с уменията му, списъкът беше твърде кратък.

— Приятно ми е да науча, че имаш някакви слабости.

— А ти, Адриан? С какво не се справяш? — попита той, докато грижливо кълцаше пресен босилек за салатата. Винаги беше интересно да се чуе какво казват хората за себе си.

— Не се справям особено добре със сума неща. Със ските. С тениса съм горе-долу, с бриджа — пълна трагедия. Слаба съм в игрите, никога не помня правилата и никак не ме е грижа дали печеля или губя. С компютрите. Мразя компютрите. — За момент се замисли сериозно. — И с компромисите. Не умея да правя компромиси с нещата, в които вярвам.

— Бих казал, че това е достойнство, не недостатък, не е ли така?

— Понякога — сериозно отговори тя. — А понякога може да ти струва много скъпо. — Мислеше за Стивън. Беше платила висока цена за това, в което вярваше.

— Но си заслужава, нали? — тихо каза той. — Не предпочиташ ли да платиш цената, но да останеш вярва на това, в което вярваш? Аз винаги съм постъпвал така. — И накрая бе останал сам, но това всъщност не му беше неприятно.

— Понякога е трудно да се преценя как е по-правилно да постъпиш.

— Човек прави, каквото зависи от него, моето момиче. Постъпва по най-добрия възможен начин и се надява това да свърши работа. И ако на хората не им харесва — каза той и философски вдигна рамене — остава си за тяхна сметка.

Лесно беше да се каже. Тя още не можеше да повярва в това, което се беше случило, само защото не се бе отказала от своето становище в спора със Стивън. Като че ли пък е имала някакъв избор. Не можеше да постъпи по друг начин. Просто не можеше. Нямаше причина да го направи. Обичаше го, а ставаше дума за тяхното дете. Точно затова не беше възможно да го махне, само заради някакъв каприз, само защото Стивън се плашеше от него. Така че изгуби съпруга си.

— Ще държиш ли на това, в което вярваш, ако влиза в противоречие с чувствата на друг човек? — попита тя, когато седнаха на масата с големите сочни пържоли пред себе си, които той беше приготвил, докато Адриан го бе гледала. Тя бе подредила масата и бе сложила подправките на салатата, но той бе свършил всичко останало и вечерята изглеждаше много апетитна. Пържоли, салата и чеснов хляб. А за десерт имаше потопени в шоколад ягоди. — Ще отстояваш ли позицията си, без оглед на последствията?

— Зависи. Имаш предвид в ущърб на някого другиго ли?

— Може би.

Той мисли около минута, а през това време тя започна да похапва от салатата.

— Зависи колко важен е за мен даденият въпрос. Така ми се струва. Ако съм убеден, че е поставена на карта моята порядъчност или порядъчността на самата ситуация. Понякога не е толкова важно, че хората започват да се отнасят към теб отрицателно, човек просто не трябва да отстъпва от това, в което вярва. Зная, че се очаква с възрастта да ставаш по-умерен, и в известен смисъл вече наистина съм по-умерен. На трийсет и девет години съм и проявявам повече търпимост от преди, но продължавам да вярвам, че съм длъжен да отстоявам нещата, на които държа. От това не съм спечелил медали, но от друга страна приятелите ми знаят, че съм човек, на когото може да се разчита. А това, мисля, е много важно.

— И аз съм на това мнение — меко каза тя.

— А Стивън какво смята по въпроса? — Този човек вече будеше любопитството му. Адриан говореше много малко за него и той започваше да се пита дали двамата се разбират. Интересуваше го доколко си приличат. Ако се съди по външността, бяха доста различни.

— Мисля, че и той държи много на своите становища. Невинаги проявява разбиране към мнението на другите. — Това беше класическо омаловажаване на проблема.

— Умее ли да се съобразява с теб? — Беше заинтригуван от брака им. Имаше желание да опознае и двамата, след като не можеше да я има само за себе си, колкото и да му се искаше това.

— Невинаги. Добър е в… — Търсеше подходящите думи и ги намери. — В паралелното съществуване, това е най-добрият начин, по който мога да го опиша. Той прави това, което иска, и те оставя да правиш това, което ти искаш, без да ти се меси. — Докато смята, че правиш каквото трябва, за да напредваш. Като например да работиш в редакция „Новини“.

— И върви ли?

Вървеше. Докато направо не се изнесе от живота й, защото не му харесваше това, което прави тя. Адриан си пое въздух и се опита да го обясни на Бил Тайпин.

— Мисля, че за да върви наистина един брак, е необходима по-голяма обвързаност, по-силно преплитане, повече взаимодействие. Не е достатъчно да оставиш другия да върши, каквото си иска, трябва двамата заедно да представлявате нещо. — Той беше съгласен с нея, сам бе стигнал до този извод, когато беше женен за Лесли. — Но го разбрах едва напоследък.

— В това е цялата работа. Мнозина предпочитат да не се месят в делата на другия. Лошото е, че са много малко хората, чиито интереси съвпадат с твоите. Аз лично не успях да намеря такъв човек. Макар че да си призная, през последните години не съм и търсил кой знае колко. Нямах нито време, нито пък желание — добави Бил.

— Защо? — Тя също беше заинтригувана. Приличаше й на човек, на когото би допаднало да е женен.

— Мисля, че ме беше страх. Толкова много ме заболя, когато скъсахме с Лесли и тя взе момчетата! Струва ми се, че се опасявах това да не се повтори. Не исках никога повече да обичам толкова силно и да бъда така наранен, или да имам деца, които някой да ми отнеме, просто защото бракът не е потръгнал. Винаги съм смятал, че не е честно. Как така трябва да губя децата си, само защото жената, с която съм се събрал, е престанала да ме обича? Затова внимавах. — И го беше мързяло. Дълго време умишлено не бе търсил сериозна връзка, бе си казвал, че още не е готов.

— Мислиш ли, че тя някога ще ти даде момчетата за постоянно, или поне за по-дълго време от тези няколко посещения в годината?

— Съмнявам се. Тя смята, че има право на тях, че те са нейни, и че ми прави голяма услуга, като изобщо ги пуска при мен. Но истината е, че и аз имам същото право да бъда с тях, както и тя. Просто е лош късмет, че живея в Калифорния. По всяко време мога да се върна в Ню Йорк и да ги виждам по-често. Но винаги съм смятал, че там ще ми бъде още по-трудно. Не искам всяка вечер да съм на десет пресечки разстояние от тях и да се питам какво ли правят. Искам да влизам и да излизам от стаята, когато те говорят по телефона, пишат домашните си или седят с приятели. Искам очите ми да се насълзяват, докато стоя и ги гледам как спят нощем. Искам да съм с тях, когато им се гади и повръщат и когато носовете им текат. Искам да съм с тях в истинския им живот. Не само за няколкото седмици в Дисниленд или на езерото Тахо през лятото. — Той вдигна рамене. Беше разкрил пред нея какво е истински важното за него и тя беше искрено трогната. — Но предполагам, че няма да получа нищо повече от това. Така че се старая да се възползвам колкото мога по-добре. Най-често просто приемам това положение на нещата и не се тревожа. Преди исках някой ден да имам още деца и този път да го направя както трябва, но като че ли вече съм склонен да приема, че така е по-добре. Не желая още веднъж да преживявам тази мъка, в случай че някой реши, че вече не ме харесва.

— Може пък следващия път да успееш да задържиш децата си — тъжно се усмихна тя.

Той поклати глава. Вече имаше опит.

— Като че ли ще е най-умно следващия път да не се женя и да нямам деца. — Точно това правеше от години, но дълбоко в себе си знаеше, че и то не е решение. — А вие? Смятате ли със Стивън да имате деца? — Въпросът беше нетактичен, но с нея се чувстваше така удобно, че си позволи да й го зададе.

Тя се колеба доста, преди да отговори, не знаеше какво да каже. За момент беше почти готова да му довери истината, но не го направи.

— Може би. Засега още не. Стивън малко… се бои да имаме деца.

— Защо? — Това събуди любопитството му. Бил смяташе, че децата са едно от най-хубавите неща в брака. Но той имаше предимството, че го бе изпитал и знаеше какво е.

— Имал е трудно детство. Отчайващо бедни родители. И още от малък е решил, че децата са коренът на злото.

— О, господи! От тези ли е? И как го приемаш ти?

Тя въздъхна и погледна Бил в очите.

— Понякога не ми е лесно. Надявам се постепенно да промени мнението си. — Някъде към януари, може би.

— Не чакай прекалено дълго, Адриан. Ще съжаляваш. Децата са най-голямата радост на света. Не се лишавай от нея, ако имаш някаква възможност. — На него му се струваше, че да нямаш деца е голямо нещастие.

— Ще предам на Стивън, че си го казал.

Тя се усмихна и Бил отвърна на усмивката й. Искаше му се Стивън да изчезне завинаги. Толкова щеше да е хубаво, ако тя беше свободна! Пресегна се и докосна ръката й, не грубо, а топло.

— За мен днес беше прекрасен ден, Адриан. Надявам се, че го знаеш.

— За мен също. — Тя се усмихна щастливо и лапна последното късче от пържолата, докато Бил още довършваше салатата.

— Знаеш ли, за толкова слабо момиче ядеш доста. — Каза истината, но шеговито. И двамата се разсмяха.

— Извини ме. Трябва да е от чистия въздух. — Много добре знаеше от какво е, но нямаше намерение да му го казва.

— Имаш късмет, че можеш да си го позволиш. — Тя имаше хубава фигура и му беше приятно, че явно харесва приготвената от него вечеря.

Говориха до към десет часа и тя му помогна да почисти кухнята. Накрая Бил я изпрати до вкъщи, като носеше плажната й чанта. И тази нощ беше хубава, не се забелязваше никакъв смог и звездите светеха ярко над главите им. Никак не й се ходеше на работа на следващия ден. Беше понеделник, третият почивен ден от празниците, но беше казала, че ще работи, защото нямаше какво друго да прави, освен да чака Стивън да се обади. Независимо от празниците, редовните им емисии трябваше да се излъчват. Бил също щеше да работи.

— Защо не минеш утре? — предложи той. — Към единайсет вече ще съм в кабинета си.

— Звучи ми интересно.

— Излизаме в ефир в един часа. Отбий се, ако ти остане някоя свободна минута. Ще гледаш епизода, утрешният е хубав.

Тя се усмихна зарадвано. Този път беше по-спокойна, докато отваряше входната врата. Той беше видял вече празното й жилище, нямаше какво повече да крие от него. Освен факта, че Стивън я беше напуснал преди два месеца и че беше бременна.

— Ще влезеш ли да изпием по едно кафе? — Той понечи да откаже, но реши да приеме, за да удължи малко вечерта. Тя придърпа стола и му го предложи, докато направя кафето, а после отидоха с чашите си в хола. Седнаха на пода, защото нямаше къде другаде да се седне. Трудно можеше да се намери някаква прилика с неговия уютен дом.

Докато седяха, той забеляза, че Адриан няма дори телевизор или радио, а после откри мястото, където очевидно е имало тонколони на стереоуредба. Изведнъж му мина през ума, че сигурно ги е продала. В жилището й не бе останало абсолютно нищо, освен крушките и дръжките на вратите, един килим в хола и един телефонен секретар на пода до телефона. Нямаше я дори масичката, на която е бил поставен той. Приличаше на квартира, която някой току-що е опразнил, защото я напуска. Помисли си го, и изведнъж разбра какво трябва да се е случило. Погледна я стреснато, сякаш в момента, в който му бе минало през ума, го беше казал на глас, но не посмя да я попита.

— Разкажи ми за новото обзавеждаме — рече той, стана и като си придаде нехаен вид, започна да се оглежда из стаята. — Какви мебели си поръчахте?

— О, обичайните неща — неопределено отвърна тя и продължи да говори за интригите в редакция „Новини“ с надеждата да отклони вниманието му.

— Знаеш ли, у вас разпределението е съвсем различно, отколкото вкъщи, двете жилища нямат абсолютно никаква прилика.

— Зная. Странно е, нали? И аз го забелязах, докато бях у вас. — Тя му се усмихваше. Беше прекарала деня прекрасно и беше във ведро настроение, макар и малко уморена.

— Колко стаи имате горе?

— Само една спалня и баня — непринудено каза тя. — Долу имаме още една спалня, но не я използваме.

— Може ли да погледна?

Той я бе оставил да се разхожда из жилището му и щеше да изглежда неучтиво, ако не му разрешеше да направи същото. Тя се поколеба, но кимна. Бил се заизкачва свойски по стълбите и я помоли за още едно кафе. Когато тя влезе в кухнята да го налее, профуча като вихрушка из спалнята. Тя също беше празна, както бе очаквал. Светкавично отвори и двата дрешника, надникна в шкафчетата в банята, прерови кашоните, където тя държеше дрехите си и се увери в това, за което само подозираше, но тя не му беше казвала… Освен ако неговите неща не бяха долу… Бил искаше да разбере, но не смееше да я попита. Шестото чувство му подсказваше, че Стивън Таунсънд не е натоварил току-така цялата покъщнина на камион, и причината не е в това, че подновяват мебелировката. Дори сватбената им снимка в сребърната рамка сега беше поставена на пода в спалнята до единствената лампа, защото Стивън беше взел тоалетката и всички маси.

— Разпределението ми харесва — каза той, като слезе долу със спокоен вид. Светкавичната му обиколка беше минала незабелязано и той попита дали може да използва тоалетната. В коридора имаше две врати. Нарочно избра тази, която предположи, че е на дрешника, отвори я и видя, че вътре е празно, с изключение на няколкото дървени закачалки за костюми. После отвори вратата, която трябва, влезе в банята и затвори след себе си. Надникна във всички шкафчета, колкото можеше по-тихо и след това пусна водата в тоалетната. Когато отново седна до нея с чашата кафе в ръка, погледна в очите й и потърси отговора на въпросите си. Не го намери. Тя не бе му казала нищо. Седмици наред се бе преструвала, че Стивън е заминал в командировка, че ще се върне след няколко дни, че всичко е наред, макар че по време на вечерята му бе признала, че невинаги й е леко. Беше хубава жена и той знаеше, че е омъжена — продължаваше да носи венчалната си халка. Но след като бе прегледал всички дрешници в къщата, знаеше и още неща. Каквато и да бе причината, Стивън Таунсънд не живееше повече със съпругата си и когато си беше тръгнал, беше взел всичко със себе си.

След малко Бил поблагодари и каза, че на следващия ден ще се отбие в редакция „Новини“. Мисли за нея по целия път до дома си в другия край на комплекса. Нищо не разбираше. Любопитството му отново се разпали. Какво правеше тя? И защо? Защо се преструваше, че всичко е наред? Защо не си беше признала, че живее сама? Какво криеше? И защо? Но като си спомни за празните дрешници, на Бил Тайпин му стана драго.

14

Сложните обрати на интригата, които бе успял да измисли, изглеждаха безкрайни. В момента съпругът на Хелън, Джон, току-що бе арестуван за убийството на балдъзата си Вогън, ролята, на която, преди да замине за Ню Джърси, бе изпълнявала великолепната Силвия, и на младия пласьор на наркотици на име Тим Маккарти. Вече се беше разбрало, че Вогън е била наркоманка, тъмните й дела като проститутка на повикване бяха излезли наяве и бяха предизвикали невероятни конфузии. Един политик, с когото тя бе имала връзка и от когото преди години бе правила аборт, щеше да бъде публично дискредитиран, защото вестниците щяха да се доберат до този опорочаващ факт. Тази седмица щеше да се разбере и нещо още по-важно — че Хелън е бременна. Най-скандалното беше, че бебето не е от мъжа й — в случая за щастие — и през следващите няколко месеца това щеше да даде материал, за една безкрайна игра на предположения по кухните из цялата страна. Кой е бащата? Накрая бракът на Джон и Хелън щеше да свърши с развод, след като той бъде осъден на доживотен затвор за двете убийства. Щеше да се разбере и кой е бащата на детето, но съвсем не скоро. А междувременно Бил щеше още доста да се позабавлява с това.

Докато пътуваше към телевизията на следващия ден, той мислеше за Адриан. Защо не му бе казала, че Стивън я е напуснал? Също като интрига от сериала му, макар че без съмнение причините щяха да се окажат много по-прости. Не беше изключено и да греши, то се знае, но не виждаше как може да е сбъркал. В къщата нямаше и следа от мъжко присъствие. Никакви мъжки дрехи и тоалетни принадлежности, никакъв лосион за бръснене, нямаше дори самобръсначка. След кратката си инспекция беше абсолютно сигурен в това. Но какво криеше тя? И защо не му бе казала? Питаше се дали пък не се чувства неловко или просто още не е готова да тръгне с другиго.

В телевизията не му остана време да мисли за причините. Един от актьорите беше болен и двамата главни сценаристи се бяха хванали за гушите. Когато успя да си поеме дъх, вече наближаваше обед. Реши да отиде в редакцията на Адриан, да я вземе и да я заведе на снимачната площадка, за да гледа излъчването на сериала в един часа.

А в своята стая Адриан се мъчеше да преглътне новината, че синът на един местен сенатор е безпричинно отвлечен и убит късно предишната нощ. Случаят беше потресаващ и семейството беше съсипано. Момчето беше едва деветнадесетгодишно. Цялата редакция „Новини“ беше потисната. А на Адриан започна да й се повдига, докато четеше пристигащите телекси. Бяха го хвърлили на стълбите пред дома на родителите му с прерязано гърло.

Когато някой й каза, че я чакат на телефона, се бе заела да определя редактори за постъпващите съобщения и репортери, които да разговарят с близки приятели на семейството. Вдигна слушалката, но името на човека не й говореше нищо, нямаше представа кой е. Обаждаше се мъж на име Лорънс Олмън.

— Да? — Беше захванала десетина неща и докато чакаше да й каже какво иска, пишеше като луда бележки по разни текстове.

— Госпожа Таунсънд?

— Да.

— Съпругът ви ме помоли да ви се обадя. — Сърцето й спря от тези думи.

— Да не е претърпял злополука? Добре ли е?

Като чу как реагира, човекът изпита съчувствие към нея. Не, не беше жена, която не дава пет пари за съпруга си, а точно обратното на това, което му бе казал Стивън.

— Не, с него всичко е наред. Аз го представлявам. Адвокат съм.

Тя го слушаше объркана. Защо я търсеше адвокат и защо Стивън му бе поръчал да й се обади?

— Станало ли е нещо?

За момент той не знаеше какво да отговори. Жената изглеждаше съвсем неподготвена за онова, което щеше да последва. Почувства се като истински мръсник, че трябва да й го съобщи.

— Предполагах, че съпругът ви е говорил с вас. Но разбирам, че не е. — Или пък тя му играеше театър, но като че ли не беше много вероятно. Не му приличаше на такъв човек. — Съпругът ви прави постъпки за разтрогване и ми възложи да уточня някои неща с вас, госпожо Таунсънд.

Тя се почувства, сякаш цял ден се беше возила на увеселително влакче и то внезапно бе спряло и я бе изхвърлило от седалката, а сърцето й бе останало десетки километри назад. Дъхът й секна, като чу това. Какво правеше Стивън?

— Извинете, аз… не разбирам. За какво става дума?

— За разтрогване на брака, госпожо Таунсънд. — Говореше колкото може по-внимателно. Беше порядъчен човек и не беше очарован от това дело. Стивън не бе проявил достатъчно здрав разум, когато го бяха обсъждали. — Развод. Съпругът ви иска развод.

— Разбирам… Не е ли малко прибързано?

— Попитах го дали не иска да се помирите, но той твърди, че имате неразрешими разногласия.

— Мога ли да откажа?… Имам предвид развода… — Тя затвори очи, мъчеше се да не се разплаче на телефона. Човекът щеше да я вземе за глупачка. Трябваше да запази спокойствие, но само като го слушаше, нямаше сили да се владее. Не можеше да повярва. Стивън искаше развод и дори не бе благоволил да говори с нея за това. Беше накарал някакъв непознат да се обади и да й го каже.

— Не, не можете да откажете — обясни адвокатът. — Тези закони отдавна вече са изменени. Вие или господин Таунсънд имате право да направите постъпки за разтрогване на брака без съгласието на другия. — Не можеше да повярва на това, което чуваше, но то все още не беше всичко. — Има още няколко допълнителни документа, за които господин Таунсънд желае да бъдете уведомена.

— Иска да продаде мезонета, нали? — Сълзите вече напираха в очите й. Усещаше как, докато го слуша, целият й свят рухва около нея.

— Ами, да. Но е готов да ви даде три месеца отсрочка, преди да го обявите за продажба, освен, разбира се, ако вие не пожелаете да го купите, на прилична пазарна цена.

Както си стоеше в кабинета, започна да й се повдига. Той искаше развод. И искаше да продаде мезонета.

— Но нямах това предвид. Господин Таунсънд е готов да прояви разбиране за жилището. Имах предвид… — Беше му трудно да продължи. Беше се опитал да разубеди Стивън, но когато той бе отказал да се вслуша в съветите му, бе стигнал до извода, че има съмнения за бащинството на детето. — Той ми възложи да подготвя и други документи. Искам да се запознаете с тях.

— За какво точно се отнасят? — Тя шумно си пое дъх, опита да се овладее и с треперещи пръсти изтри сълзите от бузите си.

— За вас… хм… за детето. Господин Таунсънд желае да се откаже от всякакви родителски права след раждането. Струва ми се малко преждевременно и трябва да ви кажа, че го посъветвах да не го прави. Подобна процедура е много необичайна. Но той е непреклонен и настоява на това. Нахвърлил съм някои документи във вид на чернова, само за да ги видите вие. В тях пише, че той се отказва от всички права над детето. Като резултат няма да има право да го вижда и няма да може да предявява претенции за него след раждането му. То няма да носи неговото име. От вас ще се иска да си възвърнете моминското име, както и да го дадете на детето. Неговото име няма да е посочено в удостоверението за раждане и, разбира се… вие и детето няма да можете да предявявате никакви юридически или финансови претенции към господин Таунсънд. Той искаше да предложи известно парично обезщетение, но аз му обясних, че според законите в Калифорния не може да го направи. При отказа от родителски права не е позволена никаква размяна на пари, в противен случай впоследствие решението може да бъде обявено за невалидно.

Тя вече плачеше открито, не даваше и пет пари, че адвокатът я чува.

— Какво искате от мен? И защо ми се обаждате днес? — хълцаше тя. — Днес е почивен ден, вие дори не би трябвало да сте на работа.

Стивън му беше казал, че тя сигурно ще е в телевизията и че моментът е подходящ да се свърже с нея, така че той й се обаждаше от дома си. Чувстваше се като пълен негодник, че й казва тези неща, но смяташе, че ще е още по-лошо тя да отвори пощенската си кутия и да намери всичко това вътре. Стивън твърдеше, че не се е карал с нея, че тя е била добра съпруга и са били щастливи, той просто не искал детето, а тя отказвала да абортира. И приемаше постъпките си за напълно разумни. Лари Олмън се питаше дали по този въпрос здравият разум не изневерява на Таунсънд. Беше се опитал да го убеди да се помирят, беше настоявал да премисли и да не предприема нищо за преустановяване на родителските си права, докато детето не се роди и поне не го види. Но Стивън не искаше и да чуе.

— Госпожо Таунсънд — тихо поде Олмън, — наистина много съжалявам. Няма приятен начин, по който бих могъл да ви съобщя всичко това. Мислех, че по телефона може би…

— Грешката не е ваша — изхлипа тя. Би искала да промени отношението на Стивън, но знаеше, че е невъзможно. — Той добре ли е?

Въпросът й развесели Олмън.

— Много е добре. А вие добре ли сте? — Струваше му се, че в случая това е много по-важно.

Тя кимна и нови сълзи рукнаха по лицето й.

— Всичко е наред.

Той се усмихна тъжно на другия край на линията.

— Съжалявам, че трябва да го кажа, но не оставам с такова впечатление.

— Денят беше ужасен… синът на сенатора, а сега пък това. — Всичко беше толкова отвратително. А бе прекарала така приятно съботата и неделята. — Допускате ли… — Чувстваше се като глупачка, че го пита, но искаше да знае дали Стивън ще започне да възприема нещата по-иначе, когато бебето се роди, когато го види. Някак си продължаваше да вярва, че ако го види, всичко ще се промени. В края на краищата, нали му беше баща? — Вие не вярвате, че ще промени решението си, нали? Искам да кажа… по-нататък…

— Може и да го промени. Той предприема много крайни стъпки. Ненужно крайни в някои отношения. Но изглежда решен да го направи още сега за свое собствено успокоение. Иска всичко черно на бяло и юридически оформено.

— Кога ще бъде разводът? — Не че особено я интересуваше. Какво значение имаше? Освен дето щеше да бъде по-прилично да е омъжена, когато бебето се роди.

— Той всъщност е подал молбата преди две седмици. Което ще рече, че ще бъдете окончателно разведени… бих казал, към средата на декември. — Прекрасно! Две седмици преди раждането на детето. И на удостоверението за раждане нямаше да бъде посочено името на бащата. Радостна новина, няма що. Наистина трябваше да е благодарна на адвоката, че й се беше обадил.

— Има ли още нещо?

— Не. Аз… утре ще ви изпратя документите.

— Благодаря ви. — Тя отново избърса очите си, ръцете й още трепереха.

— Ще се чуем след два-три месеца във връзка с мезонета. И, разбира се, редно е да получа чрез адвоката ви вашите искания за издръжка от съпруга ви.

— Нямам адвокат. И не искам издръжка от съпруга си.

— Мисля, че трябва да потърсите юридическа консултация, госпожо Таунсънд. Според закона в Калифорния имате право на издръжка от съпруга си. — Смяташе, че тя ще постъпи глупаво, ако не я вземе. Това дело му беше много противно. И щеше да му е приятно да види, че тя поне получава някакви пари от Стивън. Все пак той и дължеше нещо, за бога! Лично му беше казал това. — Пак ще се чуем.

— Благодаря ви.

Той каза довиждане и Адриан чу щракването в слушалката, но още дълго я държа до ухото си, сякаш очакваше някакъв глас да й каже, че всичко е било грешка и просто са се пошегували с нея. Но не беше шега. Стивън беше подал молба за развод и искаше да има документи, в които да пише, че той се отказва от правата си над детето. Това беше най-ужасното нещо, което някога бе чувала. Стоеше и трепереше, докато мислеше за него. Питаше се какво ще прави сега. Фактически всичко си беше както досега. Тя, поне за известно време, все още разполагаше с жилището, мебелите все още бяха при Стивън и тя все още имаше бебето. Но в действителност всичко се беше променило. Вече нямаше никаква надежда, като се изключи безумната фантазия, че той все някога ще се върне и ще се влюби до уши в детето си. Дори самата тя си даваше сметка, че това е малко вероятно. Сега не й оставаше нищо друго, освен да се примири с необходимостта да роди детето сама, да запази работата си, да си потърси нов дом и да купи поне един диван, за да има къде да седне. И най-важното, трябваше да се примири с факта, че той се развежда с нея и юридически детето няма да има баща. Това бе зашеметяващ удар. Раменете й се тресяха от плач и тя най-после остави слушалката.

Беше с гръб към вратата и не го чу, когато влезе. А той видя само обърнатия към него гръб и не разбра, че плаче. Адриан бавно обърна обляното си в сълзи лице и го различи като през мъгла. Беше Бил Тайпин.

— О, господи!… Извинявай… Не исках да… Май моментът не е много подходящ.

Това беше най-малкото, което можеше да се каже, и тя се опита да му се усмихне през сълзи, докато пипнешком търсеше хартиена кърпичка в чекмеджето на бюрото.

— Не… аз… всъщност… няма нищо… — После рухна на един стол и отново се разплака, заровила лице в шепите си. — Не… ужасно е. — Нямаше как да му го обясни, а и не искаше. — Само не съм… не мога…

Бил не успя да разбере нищо, отиде при нея и започна леко да разтрива раменете й.

— Успокой се, Адриан. Всичко ще си дойде на мястото. Каквото и да се е случило, рано или късно нещата ще се оправят. — Помисли си, че може да са я уволнили или пък някой да е починал. Тя цяла трепереше и беше толкова пребледняла, че изглеждаше чак зеленикава. В един момент се изплаши, че може да припадне. Накара я да си поеме дълбоко дъх и й подаде чаша вода. След минута тя беше вече малко по-добре. — Виждам, че сутринта ти е била страхотна. — Погледна я съчувствено и тя се опита да се усмихне, но това бяха жалки усилия.

— Ужасен ден. — Отново се изсекна и го погледна засрамено, но благодарна. — Най-напред отвличат и убиват сина на сенатора и ние получаваме пет хиляди километра текст по телекса със снимки в едър план на прерязаното му гърло. — При мисълта за това тя отново се разплака. — А после… — Поколеба се и вдигна поглед към Бил. Чудеше се дали да му каже. Но вече нямаше никакъв смисъл да държи всичко това в тайна. Дори и вината да беше нейна, не тя бе взела решението. — А после… дойде това глупаво обаждане от адвоката на мъжа ми. — Очите й пак плувнаха в сълзи и гласът й се разтрепери.

— Адвокат ли? За какво те търси? Пък и нали днес е почивен ден?

— Точно това му казах и аз.

— И какво искаше? — Бил се навъси, чувстваше се длъжен да я защити.

Тя си пое дълбоко дъх, стиснала кърпичката в ръка, и отклони поглед. Не можеше да гледа Бил, докато го казваше.

— Обади се да ми съобщи, че съпругът ми — гласът и стана толкова тих, че той едва я чуваше… — е подал молба за развод. Всъщност, още преди две седмици.

Бил се сепна за момент. По-скоро от начина, по който го каза, отколкото от самия факт. Трогна го нескритата болка в гласа й. Предишната вечер се бе досетил, че са се разделили, и сега изпитваше облекчение, че говорят открито за това. Но му беше мъчно за нея, тя изглежда го приемаше много болезнено, сякаш не го бе очаквала.

— Това изненадващо ли идва за теб, Адриан? — попита много внимателно той.

— Да. — Тя въздъхна и вдигна поглед към него. Той стоеше облегнат на бюрото и я гледаше съчувствено. — Не вярвах, че ще го направи. Каза ми, че ще иска развод, но аз не му повярвах.

— Откога продължава това?

— От около месец и половина, може да е и малко по-отдавна… Изнесе нещата си преди около три седмица. Моите също. — Тя се усмихна. И двамата си спомниха празната къща. — За мен това не е важно. Аз просто не мислех… не исках…

— Разбирам те. И аз се чувствах по същия начин, когато Лесли се разведе с мен. Аз никога не съм искал да се развеждам. Но тя съвсем ненадейно реши, че всичко е свършено. Не ми се струва много справедливо някой друг да взема решението.

— Нещо такова направи и той. — Отново се разплака, неудобно й беше от Бил, но той сякаш приемаше сълзите й съвсем спокойно. — Извинявай… Много съм объркана.

— Имаш право да бъдеш. Можеш ли да се освободиш този следобед и да си идеш вкъщи? Аз ще те закарам.

— Едва ли ще мога. Тази вечер преди новините имаме специален репортаж.

— Защо не ти се е обадил лично?

— Не зная. — Изглеждаше потисната. Седна зад бюрото си, а той се беше настанал на ъгъла му. — Предполагам, че не желае повече да говори с мен.

— Това е най-лошото при разводите, когато няма деца. Когато има, съпрузите са принудени да си говорят, във всеки случай поне докато децата пораснат. Понякога е влудяващо, но все пак в известен смисъл контактите продължават. — Тя кимна, мислеше си, че те всъщност имат дете. Или поне тя имаше. Стивън се бе отказал от него. — Какво го е накарало да постъпи така, знаеш ли? Или не е моя работа?

Тя се усмихна тъжно.

— Зная. И не е толкова важно. Той не отстъпи от принципите си, аз също. Аз просто не можех да направя това, което той искаше от мен. Предполагам, и двамата сме смятали, че е застрашена самата ни същност, така че се запънахме като магарета. И, струва ми се, спечели той. Или сме загубили и двамата. Нещо такова. След като взе решението си, той не ми даде повече никаква възможност.

— Също като Лесли. Но тогава беше замесен и трети човек, а аз не знаех. Мислиш ли, че и той има някаква друга връзка?

— Може и да има. Но не вярвам. Предполагам, че е свързано с това, което той иска или не иска от живота. Съвсем ненадейно пътищата ни много се разделиха.

— Твърде жестоко е да предприемеш такава стъпка, защото „пътищата са се разделили“. — Но хората си бяха странни и вършеха странни неща, и двамата го знаеха. — Щях да те поканя оттатък в студиото да пием по едно кафе, но като че моментът не е подходящ. — Мъчно му беше за нея и, казвайки това, се наведе и нежно докосна с ръка бузата й. — Някой друг път може би.

Тя кимва, чувстваше се съкрушена от това, което Олмън й беше казал.

— Трябва да се хващам на работа. Подготвяме специално предаване за семейството на сенатора. Момчето е било във футболния отбор на Калифорнийския университет, било е звездата на гимназията и е вземало активно участие в обществената дейност. Приятелката му е племенница на губернатора. Тази история ще разбие сърцата на всички. — Нейното поне беше разбито. А Стивън беше стъпкал онова, което беше останало от него. Чувстваше се, сякаш беше умряла точно преди да настъпи време за обед. — Ще бъда тук до един през нощта, дори може би до два. — А вече изглеждаше на края на силите си.

— Можеш ли да си дадеш малко почивка? Поне да излезеш и да хапнеш нещо?

— Съмнявам се. Утре ще дойда по-късно. — Само това й липсваше, сега да загуби и бебето. Но не можеше да мисли дори и за него. Трябваше просто да изкара някак деня, а после следващия, и да не спира.

— Довечера и аз ще работя до късно. В сериала се развиват много нови интриги. Убийства, процеси, разводи, незаконородени деца. Обичайните радостни събития. Това ще ми създаде доста работа. И искам да съм сигурен, че сценаристите ще подготвят куп материали, преди да дойдат синовете ми.

— Звучи като историята на моя живот — усмихна се едва-едва тя.

Той я целуна нежно по косата, стана и се приготви да си тръгва.

— Стой си в стаята. Ще мина по-късно. Ако ти трябва нещо, само ми кажи. Кухнята в нашето студио днес е пълна с храна, защото всички ресторанти наоколо са затворени.

— Благодаря, Бил. — Погледна го признателно, той й махна с ръка и излезе.

Адриан остана за минута да седи с поглед, вперен в прозореца. Какъв побъркан свят. Стивън я бе напуснал, беше зарязал и нея, и детето им. И някой беше убил едно невинно деветнадесетгодишно момче със златно сърце. Целият живот, който тепърва му предстоеше, беше унищожен в един-единствен миг.

После се върна към работата и се опита да забрави собствените си проблеми, но продължаваше да мисли за Бил и необикновената подкрепа, която той й даваше.

Подготви специалното предаване. То започна в пет часа и беше много вълнуващо. Дори хората от редакция „Новини“ плакаха, докато го гледаха. След това излъчиха подробните новини в шест, а после тя прегледа филмовия материал, за да види какво може да се добави към специалния репортаж в полунощ. Денят беше безкраен и едва към девет намери вечерята, която Бил й бе изпратил. В полунощ, докато седеше в студиото, го видя да влиза и му посочи стола до себе си. Той седна тихо и започна да гледа заедно с нея, явно дълбоко развълнуван от предаването.

— Каква отвратителна история — каза той, когато ги изключиха от ефир. Сенаторът се беше разплакал пред камерата. Бяха говорили за Бог и неговата любов към всички хора, за вярата си в него, но това малко помагаше да се преодолее покрусата от станалото. Бил я погледна. Видът й беше по-лош и от преди. Денят се бе оказал безкраен.

— Как се чувстваш?

— Уморена. — Думата дори не се доближаваше до това, което усещаше. Той не искаше да се натрапва, искаше да помогне. Тя изглеждаше прекалено съсипана, за да шофира до вкъщи. Бил й предложи да я закара до комплекса.

— Защо не ми позволиш да те закарам до вас? Утре можеш да вземеш такси. Просто остави колата тук. Или пък, ако искаш, аз ще я карам. — Не смееше да я пусне сама на пътя. Изглеждаше така изтощена, сякаш щеше да заспи зад волана.

Тя нямаше сили да спори с него.

— Ще оставя колата тук. Впрочем, благодаря за вечерята. — Бил изглежда се сещаше за всичко, независимо колко до късно бе работил и той самият.

И двамата се разписаха, че напускат сградата. Като се отпусна на седалката в удобното старо комби, тя простена:

— О, господи… Чувствам се така, сякаш умирам.

— Може и това да стане, ако не поспиш. — Той седна зад волана и докато пътуваха към къщи по булевард „Санта Моника“, Адриан нямаше сили дори да разговаря с него. Стигнаха в комплекса, Бил паркира колата и я изпрати до входа, без да промълви нито дума. Тя отвори вратата и от прага се обърна към него. Той я погледна сериозно и попита:

— Ще можеш ли сама?

Тя кимна, но не изглеждаше много убедена.

— Мисля, че не мога. — Но никога през живота си не се бе чувствала по-тъжна и по-самотна. Чувстваше се така, сякаш Стивън я бе напуснал за втори път.

— Обади се, ако имаш нужда от мен. Не съм много далече. — Докосна я по рамото и тя се усмихна.

Адриан затвори вратата с чувство за абсолютна пустота. Качи се бавно по стълбите, без дори да пали лампата. Не искаше да вижда голите стени и празните стаи. Прекоси спалнята, хвърли се на леглото и остана така да лежи и да плаче, докато не заспа с всичките си дрехи и детето на Стивън в утробата си.

15

Адриан преживя като насън следващите две седмици. Документите, които Лорънс Олмън беше обещал да изпрати, пристигнаха. Тя подписа навсякъде, където трябваше. Отбеляза квадратчето, където се казваше, че не иска издръжка от съпруга си и потвърди, че е съгласна жилището да се обяви за продажба от първи октомври. Не каза на Бил почти нищо затова. Той всеки ден се отбиваше да я види в телевизията, но не я караше да излизат. Правилно бе преценил, че все още е твърде разстроена заради развода. Много й се беше насъбрало. В службата темпото беше бясно, и той самият бе затънал до гуша в работа по измененията в сценария и се опитваше да разчисти всичко от бюрото си преди годишния едномесечен отпуск.

Въпреки това един ден намери време да я заведе на снимачната площадка. Докато излъчваха сериала, Адриан гледаше като омагьосана. Атмосферата в студиото я връщаше към спомените за времето, когато бе работила в други програми. После Бил я запозна с всички и я заведе в кабинета си. Тя с възхищение разгледа наградите „Ейми“. Бил й показа плана на сериала, по който се работеше в момента. В него бе набелязал развитието на интригата през следващите няколко месеца с алтернативни решения на проблемите, които можеха да възникнат. На бюрото му имаше цял куп сценарии, той тепърва трябваше да ги одобри. Обясни й всичко това и на нея й се прииска да работи в сериал като този, а не в новините. Прочете някои от бележките му и изказа много интересни мисли.

— Защо някой път не ми помогнеш за плана?… Или с нови идеи за сценария? Сценаристите много ще се зарадват, винаги имат нужда от нещо по-свежо. Не е лесно да се смогва с пет епизода на седмица.

— Мога да си го представя… — Погледна го, в очите й се четеше радостна възбуда. — Сериозно ли говориш, Бил? Наистина ли искаш да нахвърля идеи за сериала?

— Разбира се. Защо не? Някой път можем да вечеряме заедно и да ги обсъдим, ако имаш желание. Ще ти дам материали с данните за действащите лица. Може да ти хареса. — На лицето му беше изписано, че намира идеята прекрасна, на нейното — също. Говориха за това, докато я изпращаше до редакция „Новини“, а също и на другия ден, когато най-после, две седмици след пикника на Четвърти юли, тя се съгласи да излязат заедно на вечеря.

Беше събота вечер, а рано сутринта случайно се бяха срещнали на басейна. Тя имаше по-добър вид, отколкото през предишните дни, изглежда най-сетне беше преодоляла удара от всичко случило се. Още беше във възторг, че е гледала излъчването на сериала предишния ден. Говореше за това и беше по-красива от всякога.

— Мога ли да привлека вниманието ти с една от прочутите пържоли а ла Тайпин тази вечер? Или да ти предложа нещо по-ефектно, като например вечеря в „Спаго“? — Това беше предпочитаното заведение на всички по-видни личности от телевизията и киното. С вкусните си спагети и пици и чудесата на новата кухня, която бе създал. Волфганг пък го бе превърнал в любим ресторант на всички.

През последните две седмици Адриан бе започнала да се примирява с реалностите в живота си и възможността да прекара вечерта вън от къщи й се стори много привлекателна. Бил бе проявил невероятно търпение с нея. Беше я наглеждал деликатно, без изобщо да се натрапва. Беше се отбивал при нея в службата, беше й изпращал храна късно през нощта, един-два пъти й беше предлагал да я закара до вкъщи, но никога не бе искал от нея да се срещат или да прекарват заедно вечерта, което тя очевидно не би могла да приеме. Дори й бе препоръчал адвокат, който бе поел защитата на интересите й и вече на няколко пъти беше разговарял с Лорънс Олмън. Но след седмиците на скръб и мъка тя най-сетне се бе почувствала малко по-жизнена, а и двете предложения на Бил звучаха много съблазнително.

— Както предпочиташ — усмихна му се благодарно тя. За кратко време той й бе станал добър приятел.

— Какво ще кажеш за „Спаго“?

— Звучи прекрасно.

Прибраха се, всеки в своя дом, и се заеха с нещата, които имаха да вършат — с прането и отново с плащането на сметките, това никога несвършващо и много досадно задължение, особено сега, когато го нямаше Стивън да се занимава с него. Заплатата й стигаше за всичко, но напоследък Адриан се стараеше да пести колкото може повече пари, защото щяха да й трябват за бебето. Стивън нямаше да дава нищо и се налагаше да внимава малко повече с харченето.

Бил я взе в осем. Носеше светлокафяв панталон, бяла риза и син блейзър, а тя бе облякла една рокля, която имаше от години — от мека коприна с цвят на праскова, която свободно се спускаше от раменете. Потеглиха към „Сънсет“, като си бъбреха за работата и колко голямо е било напрежението за двамата през последните седмици. Виждаше се, че Бил е много развълнуван от предстоящото идване на синовете си следващата сряда. Те щяха да прекарат два дни с него в града, а после потегляха на голямото си приключение.

Бил си поръча пица с патица, а тя взе равиоли с пресни домати и босилек. За десерт двамата си разделиха огромно парче шоколадова торта, която им беше поднесена цялата потънала в чуден домашен бит каймак. Както винаги, Адриан си изяде всичко и Бил отново я подкачи, че се храни много добре, а не й личи да пълнее, и като го каза, тя сякаш стана малко нервна.

— Напоследък не се ограничавам много, а би трябвало. — Не беше тънка като клечка, но не беше и по-пълна, отколкото трябва. На Бил му беше направило впечатление само, че бюстът й сякаш наедрява с дни, но не беше сигурен, че първоначалните му впечатления не са били погрешни. — Започвам да ям само салата и нищо друго.

— Колко потискащо. — Той си пое въздух и се престори, че си гълта корема. Беше снажен мъж, но не беше пълен. — Аз пък през следващите две седмици ще ям хамбургери и пържени картофи в закусвалните по пътя, ще бъде цяло чудо, ако не претърпя обратно развитие и накрая не ми излязат младежки пъпки. — И двамата се разсмяха, като си го представиха, и после той я погледна малко странно. Отдавна се канеше да я попита, още след като научи, че Стивън е подал молба за развод, но не искаше да избързва. Не беше сигурен, че и сега е готова да го чуе. — Имам да ти задам един малко необичаен въпрос, Адриан. — Като чу това, тя като че ли се изплаши. — Не се бой. Не е нещо особено лично и няма да се обидя, ако откажеш. Помислих си само, че трябва да те попитам, може пък и да успея да те уговоря. — Той замълча, сякаш очакваше да забият барабаните. — Имаш ли възможност да си вземеш една-две седмици отпуск?

— Тя се досети какъв ще е въпросът му и се усмихна, беше много поласкана. Знаеше колко много означават момчетата за него и фактът, че е готов да раздели компанията им с нея или дори само да я запознае с тях, означаваше много.

— Не е невъзможно. Имам да вземам около месец. Пазя си дните за едно пътуване до Европа през октомври. — Едно пътуване, което сега с положителност нямаше да предприеме. Нямаше да заминава никъде, с никого. Пък и през октомври щеше да е вече в шестия месец.

— Мислиш ли, че ще ти разрешат, без да си предупредила по-отрано? Питах се дали няма да се съгласиш да дойдеш с нас на север. Случайно да те интересува едно такова пътешествие? Ако кажеш не, ще те уважавам за здравия разум и правилната преценка. Пътуването няма да е леко. Ще прекарваме по цял ден в колата с две малки момчета, денонощно ще ги слушаме как се препират, ще ядем храна, която не може да се яде, и така от единия край на Калифорния до другия, за да спим накрая в спални чували на твърдата земя до езерото Тахо. — Но в действителност беше във възторг от всичко това, и Адриан го знаеше. Направо беше чест за нея, че й предлагаше да тръгне с тях.

— Звучи страхотно — усмихна се тя.

— Мислиш ли, че ще можеш да се освободиш?

— Не зная. Но нищо не пречи да попитам. — Не беше много сигурна какво ще й отговорят, можеше и да я пуснат, поне за седмица, ако не за две, а като че ли имаше нужда точно от нещо такова.

— Ако не успееш да се освободиш за първата седмица, можеш да пристигнеш със самолета направо в Рино и да се присъединиш към нас на езерото Тахо за втората. Но и първата половина ще е интересна. Ще спрем в ранчото „Сан Исидро“ до Санта Барбара, ще отседнем в един смешен стар хотел в Сан Франсиско, който много обичаме, а после заминаваме за Напа Вали. Там има приказни малки странноприемници и си мислех, че ще е хубаво по пътя за езерото да направим престой в някоя от тях.

— Звучи чудесно — усмихна му се тя. За пръв път от дълго време насам се чувстваше спокойна. — Знаеш ли, трябва да ти се извиня. Струва ми се, че през последните две седмици не бях на себе си. Откакто ми се обади адвокатът на мъжа ми.

Това го наведе на въпроса, който отдавна искаше да й зададе.

— Защо не ми каза преди това какво се е случило?

— Не зная, Бил. От неудобство, предполагам. Защото… просто се чувствах ужасно нищожество, когато Стивън ме напусна.

Той кимна, разбираше я, но ако му беше казала, щеше да му спести доста терзания. За пръв път в живота си сериозно бе мислил за интимни отношения с омъжена жена и дни наред се бе борил със себе си. Адриан можеше да му го спести, но сега вече нямаше значение. Тя изглеждаше много по-добре. Шокът постепенно бе преминал. След първия ден не я бе виждал да плаче. Беше силна жена. Много по-силна, отколкото се бе осмелявал дори да мечтае.

— Впрочем, какво мислиш за пътешествието? Дали ще ти разрешат отпуска?

— Първата ми работа в понеделник сутринта ще бъде да попитам. Мисля, че може и да ме пуснат. Няма кой знае какви събития, пък и малко от хората са на почивка. Повечето предпочитат пролетта и есента, когато няма такава навалица.

— И аз ги предпочитам, но ми се налага да излизам в отпуск, когато момчетата са тук.

Тя го погледна и се замисли как ще се подредят нещата. Не искаше да спи в една и съща стая с него, но дори не познаваше децата, а те сигурно нямаше да са във възторг да споделят стаята с една съвсем чужда жена. Когато спят на палатки, щеше да е лесно. Но в хотелите щеше да бъде малко по-сложно, освен ако не си взема самостоятелна стая и не си плаша за нея. Тъкмо се канеше да предложи това на Бил, когато той се разсмя.

— Какво ти е толкова смешно?

— Ти. Просто виждам как колелцата в главата ти се въртят. Как ще спим ли се тревожиш?

— Да — засмя се и тя. — Не че ти нямам доверие, имам ти, но…

— А не би трябвало — призна си той. — Не съм сигурен, че и аз самият си имам доверие. Затова пък ужасно ме е страх от бившата ми съпруга. Така че всичко ще бъде съвсем благопристойно. Обещавам ти. Аз сигурно ще спя с момчетата, така правим обикновено и те са във възторг. А ти ще получиш моята стая.

— Няма ли да ти причиня неудобства?

— Не — каза меко той. — Ако дойдеш с нас, за мен това ще означава много. Ще ми бъде изключително приятно да прекараш известно време с мен и момчетата. — Искаше му се да говори още за чувствата си, но знаеше, че моментът не е подходящ. Тя все още се възстановяваше от удара, който й бе нанесъл Стивън.

Пък и оберкелнерът нетърпеливо чакаше да освободят масата.

Беше събота вечер и имаше много посетители, хората се бяха наредили по цялото стълбище и опашката излизаше чак отвън. Когато си тръгваха, Адриан забеляза сред чакащите Зелда, придружена от един много млад актьор, телевизионна звезда. На Зелда й бе излязъл късметът и изглеждаше по-щастлива и хубава от всякога. Тя също видя Адриан и Бил и направи с палеца и показалеца си кръгче в знак на одобрение. Адриан се разсмя и последва Бил към очакващото ги комби. Благодари за вечерята и се обърна към него със сериозен вид.

— Искам да ти благодаря, че ме покани да дойда с теб и децата. Това наистина означава много за мен. Зная колко са важни те за теб, Бил.

— Да, важни са — каза той и кимва, а после се обърна и я погледна по-настойчиво. — Както и ти. За мен ти си нещо изключително.

Тя отклони поглед, не знаеше какво да каже. Нищо не можеше да му обещае. Собственият й живот все още беше премного объркан. Щом като Стивън не я искаше със собственото им дете, положително нямаше да я иска и никой друг, убедена бе в това.

— Много съм ти благодарна за всичко, което направи за мен.

Когато се качваха в колата, тя гледаше встрани. Мислеше си колко ли ще се ядоса Бил, когато разбере, че е бременна. Не искаше да го заблуждава.

— Нещо не е в ред ли, Адриан? — Той нежно взе ръката й в своята. Все още бяха на паркинга, само на няколко крачки от ресторанта. Изведнъж се разтревожи за нея. Имаше кратки моменти, в които му се струваше много нещастна и угрижена. Знаеше, че сигурно причината е в развода, но се натъжаваше заради нея и искаше да й помогне да го преодолее.

— Точно сега животът ми е малко усложнен — каза загадъчно тя и той се усмихна.

— Говориш като едно от действащите лица в моя сериал. Вчера вмъкнах същата реплика в сценария. И мислиш, че си загазила. Моята героиня е бременна и детето ще е извънбрачно.

Дъхът й секна от думите му. Опита се да се засмее, докато той палеше колата, но успя само едва-едва да се усмихне. В изкуството — както в живота. Като че ли напоследък се случваше прекалено често.

Върнаха се в комплекса и той я покани в дома си за чаша кафе. Имаше фантастична машина за кафе и оставаха дълго в уютната му кухня.

— Непрекъснато имам чувството, че трябва да се огледам наоколо за последен път, преди да дойдат момчетата — засмя се той. — От мига на пристигането до мига на заминаването им тук всичко е обърнато нагоре с краката, телевизорът е включен непрекъснато, на всеки стол са хвърлени дрехи, на всяка маса — чорапи, баните приличат на ударени от бомба и по всичко, което имам, са полепнали бонбони и дъвки. Безнадежден случай са.

— Звучи ми като щастие — усмихна се тя.

— Опасна снизходителност! — отвърна на усмивката й той. Доколкото я бе опознал досега, тя му се струваше идеалната жена. Отдавна вече беше стигнал до извода, че Стивън Таунсънд е или негодник, или глупак, но при всяко положение не е с ума си като я напуска, да не говорим пък, че се развежда с нея. — Нямам търпение да се запознаеш с тях.

— Аз също — каза тя и отпи от капучиното си.

— Наистина се надявам, че ще успееш да дойдеш на пътешествието.

— И аз. — Беше искрена. — Ако не успея, мога да дойда със самолета до езерото Тахо за края на седмицата.

— Хубаво ще е, но аз искам много повече от това. — И си помисли, че две седмици с нея и синовете му ще са истинска благодат. Това беше животът, за който бе копнял през последните седем години, животът, който му се бе изплъзнал и той бе мислил, че никога повече няма да намери. Но Адриан беше изключителна жена. От една страна се страхуваше от чувствата си към нея, а от друга беше във възторг от тях.

Изпрати я до вкъщи около полунощ и застанал на прага й, се почувства като хлапак. Умираше да я сграбчи в ръцете си, но инстинктивно чувстваше, че тя още не е готова. Тахо също нямаше да бъде отговорът на молитвите му. Нямаше да посмее да я докосне, докато пътуват с децата. Просто щеше да им се наложи да почакат, или поне на него. Дори не знаеше дали той също я привлича и се страхуваше да не избърза с опита си да разбере. Не беше изключено да я подплаши. А тя му беше благодарна, че не я притеснява. Целуна го целомъдрено по бузата и докато Бил вървеше към дома си, желанието едва не го подлуди.

На другия ден я изведе на разходка с колата. Отидоха за неделния обед в „Риц-Карлтън“ на Лагуна Нигуел и след това се прибраха, защото той трябваше да ходи на работа. Работата, както винаги, му помагаше да се справи с постоянната си неудовлетвореност. Силвия си беше отишла преди доста време, а откакто Адриан бе навлязла в живота му, не бе пожелавал никоя друга. Мечтите за нея вече започваха да го преследват.

В понеделник тя се появи в неговото студио с широка усмивка на лицето и победоносен вид, точно когато той се мъчеше да се справи с възникналите в последната минута проблеми.

— Идвам! Дадоха ми две седмици отпуск! — обяви тя с ликуващ сценичен шепот и всички я чуха. После се разсмя и две от актрисите се изкикотиха.

Бил я погледна с обожание и радост и я помоли да остане, докато свърши каквото трябва преди включването в ефир, а после я покани да гледа заедно с него от контролната кабина.

Епизодът беше много напрегнат, изпълнен с конфликти и чувства. Хелън вече си беше признала, че е бременна, но не казваше на никого от кого е детето. Джон беше в затвора и процесът наближаваше. Този ден Хелън се обади на неизвестен мъж и го заплаши, че ще се самоубие, ако каже на някого, че тя носи неговото дете. Сценарият беше написан много емоционално и жената, които играеше Хелън, беше прекрасна актриса. От години участваше в сериала и беше една от основните фигури в „Животът“. Бил беше доволен от играта на актьорите, обърна се към Адриан и се зарадва, като видя вълнението в погледа, й. Тя беше във възторг, че може да се навърта в студиото, всичко тук й харесваше.

— Сериалът е страхотен, Бил.

За него беше много важно, че тя го харесва. Продължаваха да говорят на тази тема и когато излязоха от контролната кабина. Той я представи на актьорите, с които още не се беше срещала, тя направи комплимент на „Хелън“ за добре свършената работа и после се върна в редакцията си.

Сега вече можеше да чака пътешествието и нямаше търпение да се запознае с децата на Бил. Преди да се захване за работа, си помисля с тревога дали в началото на август все още ще може да се напъха в дънките си.

16

Момчетата пристигнаха след два дни, в сряда следобед, я Бил отиде да ги посрещне на летището. Покани и Адриан да дойде с него, но тя не искаше да пречи. Децата нямаха представа коя е и не бяха виждали баща си от великденската ваканция. Пък и без това същия ден имаше час при лекаря.

Тогава за пръв път чу как бие сърцето на бебето. Лекарят сложи слушалките на стетоскопа в ушите й и плъзна малкото, подобно на микрофон съоръжение в другия му край по корема й. Най-напред чу собствения си силен пулс. Всъщност звукът идваше от плацентата, която изпомпваше кръвта към бебето. Но наред с него, много по-тихо и по-бързо от собственото й сърце, биеше и едно по-мъничко, чуваше се едва доловимото туп-туп-туп на бебето. Тя го слушаше изненадана и в очите й се появиха сълзи.

— Всичко е в пълен ред — каза лекарят, когато тя се изправи.

Кръвното й налягане беше нормално, теглото й също беше както трябва, макар че беше наддала доста и тялото й недвусмислено започваше да се променя. Като се гледаше отстрани в огледалото, направи й впечатление, че фигурата й е придобила формата на буквата „Б“. Бе започнала да носи по-свободни дрехи, но засега, ако човек не знаеше, не би забелязал, че е бременна в четвъртия месец.

— Имаш ли някакви проблеми, Адриан? — попита той. Не я беше виждал от месец, точно отпреди Стивън да изнесе всичко от къщата и да я натрупа с документи.

— Не съм забелязала — отвърна спокойно тя. — Чувствам се прекрасно. — И наистина беше така, освен когато й се налагаше да работи прекалено дълго и до много късно. Тогава страшно се изморяваше.

— Съпругът ти свиква ли вече? — попита лекарят, докато миеше ръцете си. Беше сигурен, че Стивън ще се примири и очакваше, че вече го е направил.

Той нямаше представа какво се бе случило през последния месец и Адриан не желаеше да му обяснява. Беше й прекалено унизително. Мисълта, че Стивън я е напуснал, все още я изпълваше с непреодолимо чувство за провал. До този момент не бе казала на никого в службата, освен на Зелда, която бе заклела да мълчи. Зелда я увещаваше, че е глупаво да не го обяви открито пред всички, че не е направила нищо лошо, че този, който трябва да се чувства неудобно, е Стивън, а не тя. Но Адриан продължаваше да се преструва пред хората, че всичко й е наред и разправяше, че съпругът й много пътувал. Същото казваше и на майка си в редките случаи, когато говореха по телефона. На никого, с изключение на Зелда, не беше доверила, че е бременна.

— С него всичко е наред — невинно каза Адриан. — Точно сега не е в града. — Сякаш той можеше да знае, че е останала сама. Стана и оправи роклята си след прегледа. Сега лекарят само контролираше теглото й веднъж месечно, мереше кръвното й налягане и слушаше сърдечните тонове на бебето. И предишния месец я бе прислушал, но тогава беше още твърде рано да чуе нещо.

— Ще ходите ли някъде това лято? — любезно попита той и тя се засрами, че го лъже за Стивън.

— Заминаваме след няколко дни. На къмпинг при езерото Тахо.

— Звучи приятно. Избягвай големите напрежения на тази височина, давай си повече почивка. И ако пътувате дотам с кола, спирайте на всеки няколко часа да се поразтъпчеш и поотдъхнеш. Така ще се чувстваш по-добре.

Досега бременността й протичаше безпроблемно. Безпроблемно, ако не се смята това, че съпругът й правеше постъпки да се разведе с нея.

После Адриан се върна в телевизията и както обикновено завари на бюрото си цял куп работа. Бил не й се обади и тя си направи извода, че момчетата са пристигнали благополучно. Позвъни й в редакцията късно вечерта, точно преди новините в единайсет. Децата си бяха легнали, гласът му беше радостен и изтощен.

— През къщата сякаш мина ураган — щастливо въздъхна той. И двамата знаеха колко приятно му е това.

— Хващам се на бас, че са на седмото небе.

— Надявам се. За себе си мога да го твърдя с положителност. Утре ще ги доведа за малко в службата, колкото да обърнат всичко наопаки. Адам е във възторг от телевизията, смята, когато порасне, да става режисьор, но Томи малко се отегчава. Може да се отбием и да кажем едно „здрасти“, или пък ще те заведем на обяд, ако имаш време. Зависи как върви твоята работа. Момчетата искат да се запознаят с теб.

— Нямам търпение да ги видя. — Адриан се усмихна, но беше малко изплашена. Бил толкова много държеше на децата, че тя започваше да се тревожи какво ще стане, ако не я харесат. Вярно, нямаха някаква сериозна връзка, но тя много го харесваше и усещаше, че той също я харесва. Надяваше се, ако не друго, това да е началото на една сериозно приятелство. Долавяха се нотки и на нещо повече, но поради обстоятелствата около нея в момента никой от двамата не знаеше как да се справи с това. Прекалено много й се бе насъбрало напоследък, промените бяха твърде големи. Притисната между бременността и постъпките на Стивън за развод, Адриан не беше готова за нова връзка. При все това беше започнала да свиква с Бил. Откри, че изпитва нужда от него в най-неочаквани моменти и се боеше, че ако изцяло даде воля на чувствата си, ще стане твърде зависима.

— Ще дойдеш ли в студиото за излъчването, или ние да минем за малко през редакцията? — попита той.

Беше казал на децата за нея и те сякаш не се бяха изненадали. Бяха се запознавали с негови приятелки и преди, така че бяха свикнали. Някои от момичетата бяха идвали на екскурзиите им. Обикновено му доверяваха какво мислят за тях. Трудно му беше да им обясни, че този път е по-различно, че уважава и харесва тази жена и предполага, че може да я обикне. Не им каза нито дума за това. Не искаше да ги плаши.

— Аз ще мина към студиото. И без това съм любопитна да разбера какво ще сервираш на онези нещастни хора. Какво става с жената с извънбрачното дете?

— Прекалява с пиенето, както можеше да се очаква. Всички искат да разберат кой е бащата. Никога не сме получавали повече писма. Смайващо е колко се харесват на зрителите подобни сюжети. Съмнителното бащинство изглежда е въпрос, който занимава всички ни. Или ни интересуват просто бебетата. — Той отново беше близо до действителността и само като го чу, Адриан стана неспокойна. Бащинството на собственото й дете й създаваше големи грижи. Видя, че е време да отива в студиото и въздъхна.

— Ще се видим утре. Поздрави ги от мен.

— Непременно — обеща той. В гласа му прозвучаха топли нотки, предназначени само за нея, и тя го почувства. Усмихваше се сама на себе си, когато на път за контролната кабина се сблъска със Зелда.

— Как е? — многозначително попита Зелда. Тя се тревожеше от време на време за Адриан, но и двете бяха много заети и нямаха възможност да си приказват често. Зелда се поинтересува дали Стивън се е обаждал. Беше потресена, както винаги, когато Адриан й казваше, че изобщо не го е чувала.

— Няма нищо — усмихна се Адриан. Знаеше, че Зелда няма да издаде тайните й.

— Видях те онзи ден с Бил Тайпин. — Беше любопитна. Знаеше кой е Бил и какъв успех има сериалът му и се чудеше дали пък между него и Адриан няма да се получи нещо. Но подозираше, че Адриан все още храни илюзии по отношение на Стивън. — Има ли нещо помежду ви? — директно попита тя и Адриан, както изглежда, се засегна от безцеремонността й.

— Да. Хубаво приятелство — отвърна тя и забърза към контролната кабина.

Прибра се вкъщи в полунощ и направо се строполи в леглото. Беше прекалено изморена дори и да мисли. А имаше да върши още толкова неща, преди да излезе в отпуск след два дни.

На другия ден отново отиде в студиото на Бил, тъкмо навреме за излъчването на епизода. Гледаше като хипнотизирана как жената, за която се беше разбрало, че е бременна, плаче, докато говори за нероденото си дете. Съпругът й още беше в затвора, а нея я изнудваше друга жена, която уж знаела кой е бащата. Процесът срещу мъжа й тъкмо беше започнал и Хелън още носеше траур за сестра си. Не беше трудно да се разбере защо хората са така увлечени от сериала. Всичко хем беше, хем не беше абсурдно и пресилено. Точно толкова, колкото и в самия живот с неочакваните му чудатости, обрати и внезапни беди. Хората претърпяваха злополуки, ставаха жертви на убийства, мамеха се един друг, уволняваха ги от работа и им се раждаха деца. Беше малко по-мелодраматично, отколкото битието на повечето хора, но не чак дотам, ако за мерило се вземеше нейният собствен живот.

Веднага щом влезе на пръсти в студиото, видя двете момчета, които бяха застанали до Бил и с възторг гледаха актьорите. Адам изглеждаше висок за възрастта си и стоеше съвсем близо до баща си. Имаше пясъчноруса коса, големи сини очи и дълги крака. Носеше дънки, фланелка и кецове. Томи се беше хванал за един стол — с дънкова ризка и каубойски кожени панталонки. Изражението на лицето му беше абсолютно същото, каквото придобиваше Бил, когато беше съсредоточен в нещо. Приличаха си почти като близнаци, само дето единият беше много по-малък. Щом като го погледнеше, човек изпитваше желание да го грабне в прегръдките си. Имаше меки кестеняви къдрици и сини очи, по-големи дори отколкото на брат му.

Томи пръв я забеляза и любопитно се втренчи в нея, вместо да гледа сериала. Тя му се усмихна и му помаха, а той се ухили, дръпна баща си за ръкава и му пошепна нещо. Бил се обърна и я видя. Не дойде при нея, докато не направиха прекъсване за рекламата.

През паузата набързо ги запозна. Адам стисна ръката й със сериозен вид, а Томи се усмихна и попита тя ли ще дойде на езерото Тахо. Остана и време само колкото шепнешком да отговори „да“, а после, докато гледаше останалото от епизода, се усети, че гали меката му коса и той като че ли нямаше нищо против.

— Много хубаво беше, татко — похвали го Адам веднага след края на излъчването. Бил го представи на актьорите. С повечето от тях той се познаваше, но имаше и няколко нови лица. Адриан се трогна, като видя колко се гордее със синовете си Бил. Ясно беше, че е прекрасен баща.

Томи се покатери върху платформата на една от камерите. Макар да се преструваше, че не й обръща внимание, Адриан забеляза, че я наблюдава. После излязоха заедно да обядват и докато похапваха сандвичи, Томи я гледаше в упор.

— Откога познаваш баща ми? — попита той, а Адам му се смръщи.

— Томи, престани! Не е учтиво да се задават въпроси.

— Няма нищо — усмихна им се Адриан и се опита да си припомни. Зависи откога можеше да смята, че го познава. От първия път в супермаркета, или откакто започнаха да се сприятеляват. Не знаеше как точно да им отговори и реши да избере първото. Така се създаваше впечатление, че се познават по-отдавна. — От няколко месеца, струва ми се. Нещо такова.

— Често ли излизаш с него? — продължи да разпитва Томи.

Адриан се усмихна, а Адам му кресна да млъкне.

— Понякога. Ние сме добри приятели.

Томи бе забелязал нещо интересно на лявата й ръка и не откъсваше поглед от него, докато тя ядеше сандвича си.

— Омъжена ли си?

Настъпи дълга пауза. Тя избягваше погледа на Бил. Не искаше да ги лъже, но нямаше да й е лесно.

— Да. — Още носеше венчалната си халка. Не можеше да се реши да я махне. Бил също го бе забелязал, но никога нищо не бе казвал, не бе имал куража на по-малкия си син, да я попита. — Бях омъжена — поправи се Адриан.

— Разведена ли си? — Този път се обади Адам, чието любопитство беше събудено от поредицата въпроси на брат му.

— Не, не съм — тихо отвърна тя. — Но ще бъда.

— Кога? — Невинните му въпроси се забиваха право в сърцето й. Стараеше се, доколкото може, да не го показва.

— Може би към Коледа.

— О!

После отново започна Томи:

— Защо носиш още халката си? И майка ми има такава — осведоми я той, — само че е по-голяма и на нея има диамант.

Халката на Адриан беше тясна и обикновена и тя винаги я бе харесвала.

— Сигурно е много красива. Нося моята, защото… ами, сигурно защото съм свикнала с нея. — Предишния месец беше мислила да я свали, но не се бе решила да го направи.

— А ти искаше ли да се развеждаш? — попита Адам и Бил реши да се намеси и да я отърве. Те прекаляваха.

— Хей, момчета, дайте на дамата малко почивка. Томи, внимавай какво правиш, ще разлееш лимонадата! — Бил спаси от него кутията с разхладителната напитка и виновно погледна Адриан. Не бе искал да я подлага на тази инквизиция. — Мисля, че дължим извинение на Адриан. Личният й живот не е наша работа.

— Извинявай — разкаяно я погледна Адам. Скоро навършваше десет години и нещата му бяха ясни. Беше се подвел по малкия си брат.

— Няма нищо. Понякога е по-добре да попиташ, отколкото само да се чудиш. Ако не исках да ви отговоря, щях да кажа. — Но все пак не отговори на въпроса му дали е искала да се развежда. Все още й беше много мъчително. — Ами вие? — сериозно се обърна тя към момчетата. — Някой от вас да се е женил? — Адам се усмихна, а Томи се изкикоти. — Хайде де, аз ви казах, сега е ваш ред. Та, как стои въпросът? — Взе да мести поглед от единия към другия, докато и двамата се разсмяха. Томи пръв даде информация:

— Не сме, обаче Адам си има приятелка. Казва се Джени.

— Не е вярно! — Адам изглеждаше ядосан и блъсна брат си.

— Вярно е, и още как! — защити достоверността на съобщението си Томи. — Преди имаше една приятелка Каръл, но тя му би дузпата.

Адриан се засмя и съчувствено погледна Адам.

— Случва се и в най-добрите семейства. Ами ти? — обърна се тя към Томи. — Да не си забравил да ни кажеш за някое момиче? Мисля, че ако ще ставаме приятели, трябва да ми кажеш. — Действаше по същите правила, които бяха приложили към нея, доставяше й удоволствие леко да ги подкача, а Бил не сваляше очи от нея. Беше мила, сърдечна и открита с тях, точно както и с него. Готов беше да се влюби за втори път в нея. Страхотна беше.

Бъбриха по време на целия обед и на Адриан не й се искаше да ги остави и да се върне на работа. Покани ги да й дойдат на гости в редакцията, но не и да гледат новините по-късно през деня. Част от репортажите, които бяха получили, бяха прекалено мрачни и не искаше те да ги видят. Но им показа студиото и стаите на редакторите, запозна ги с всички, включително и със Зелда, която наблюдаваше и тях и баща им с голям интерес. Веднага след като те си тръгнаха и Адриан се върна в стаята си, Зелда я подложи на разпит.

— Работата май става сериозна, а?

— Няма такива изгледи — хладно отвърна Адриан. В края на краищата Зелда знаеше, че е бременна. Но знаеше също, че Стивън я бе напуснал. — При тези обстоятелства.

— Изборът му не е чак толкова лош. — Зелда многозначително погледна приятелката си. — По дяволите, днес девствениците са вече изчезнал вид.

Адриан се разсмя с глас на думите й. С положителност можеше да се погледне на нещата й от този ъгъл.

— Ако почувствам желание да тръгна с някого, ще го имам предвид.

Но на приятелството си с Бил Тайпин не гледаше по този начин. Много го харесваше и като се позамислеше, трябваше да си признае, че се бе привързала към него, но никога не бе възприемала отношенията им по този начин. Просто се чувстваха много добре заедно и имаха много общо помежду си. И децата му бяха прекрасни. Вече започваше истински да се вълнува от предстоящото пътешествие. Беше във възторг, че я бяха поканили. Чудесно бе, че заминава на почивка. Мина й през ум да остави на Стивън малко съобщение къде ще бъде, но после си даде сметка колко ще е смешно. Той дори не й говореше, беше подал молба за развод и едва ли можеше да се очаква, че ще я потърси. А ако промени становището си и реши да се върне вкъщи, положително щеше да се обади в службата и да я открие. Остави бележки на Зелда и на завеждащия редакцията със списъка на хотелите, който Бил й бе дал, но много се съмняваше, че някой ще пита за нея. Върна се на работното си място и се замисли за въпросите, които Адам и Томи й бяха задали по време на обеда — за халката и развода, и дали е искала да се развежда със Стивън. После, преди вечерните новини, напрежението нарасна и тя забрави за всичко.

Видя ги отново на следващия ден, когато се отбиха при нея и Бил я попита дали има спален чувал.

Току-що открил, че има само три и искал да разбере дали да купи още един.

— Олеле, нямам — отвърна засрамено тя. Дори не се бе сетила за това. Но Бил я увери, че няма проблеми и че е приготвил всичко останало. Каза й да си вземе една прилична рокля за излизане и топло яке за нощите край езерото.

— Само това ли? — пошегува се тя. — И нищо друго?

— Точно така. — Беше застанал до нея и се усмихваше, наслаждаваше се на вълнението от близостта й. Ставаше му все по-трудно и по-трудно да се държи на разстояние. — Само един бански костюм и едни дънки.

— Ужасно ще ти дотегна, ако взема само това — предупреди го тя, но Бил поклати глава и я погледна с топлота.

— Съмнявам се.

— Какво ще кажете за разните игри? Има ли някоя, която предпочитате, господа? Игра на букви? Бинго? Карти? — Вече си бе направила списък на нещата, които смяташе да вземе, за да ги забавлява по пътя. Томи веднага направи поръчка за книжки с комикси и воден пистолет.

— Хайде стига! — смъмри ги Бил и си тръгнаха. Имаха да правят няколко последни покупки. На следващата сутрин потегляха.

Адриан си приготви багажа след вечерните новини и когато се върна за новините в единайсет, всичко беше опаковано и сложено до вратата. Двете й малки пътни чанти изглеждаха странно в празния апартамент, сякаш най-после и тя го напускаше. Празното жилище беше ужасно потискащо. Мислеше от време на време да купува по някоя мебел, но все не можеше да събере сили. Това би придало окончателност на всичко, а все пак не беше изключено Стивън да се върне заедно с вещите им. Пък и без това след няколко месеца щеше да се наложи да освободи апартамента. Не би било зле дотогава да има нещо в него, но просто нямаше време и желание да го купи.

Бил й се обади непосредствено след новините и няколко минути си приказваха за пътуването. Изглежда и той се вълнуваше като нея. Тя се чувстваше като дете, което за пръв път отива на къмпинг, и за пръв път от дълго време насам беше наистина щастлива. През последните два месеца животът й бе много труден, като се изключи времето, прекарано с Бил. С него винаги беше по-различно.

— Мисля да тръгнем към осем. Така ще стигнем в Санта Барбара докъм десет и преди обеда ще имаме време да пояздим. Момчетата си умират да ги заведа на езда.

Адриан се замисли. Знаеше, че ездата е между малкото неща, които не може да си позволи. Питаше се дали Бил ще бъде разочарован.

— Утре, докато вие, господа, яздите, аз смятам да си почина малко.

— Не обичаш ли конете, Адриан? — Изглеждаше изненадан. Имаше намерение, когато стигнат на езерото Тахо, да организира нощен преход на коне. Но всъщност нямаше да е голямо нещастие и ако не го направят. Беше настроен доста сговорчиво за ваканцията.

— Не особено. И не съм блестяща ездачка.

— И ние не сме. Е, ще видим какво ще кажеш по въпроса утре. Ще те вземем сутринта в осем.

Бил изгаряше от нетърпение, както и Адриан. Тя лежеше будна и мислеше за предстоящото пътуване. Прокара ръка по корема си. Той не беше вече така хлътнал и между тазовите й кости бе започнала да се очертава лека заобленост. Стана и я почувства по-осезателно. Някои от дрехите вече я стягаха. Питаше се кога ли хората ще започнат да забелязват. Тогава всичко щеше да се промени, включително и отношенията й с Бил. Знаеше, че няма начин той да поиска да отиде някъде с нея, когато започне да й личи, че е бременна. Но поне засега можеше да се радва на компанията му и с нетърпение чакаше екскурзията. Нямаше причина той да заподозре нещо, само трябваше да облича широки ризи, фланелки или пуловери над дъвките.

Дойдоха да я вземат в осем и петнайсет. Всичко беше готово. Бил пое двата й сака, а тя носеше само малка чанта с гримовете и тоалетните си принадлежности, лека закуска за всички и игрите, които бе купила за децата.

Бил изглеждаше весел и спокоен. С идването си се наведе към нея, сякаш се канеше да я целуне, но после се осъзна, отдръпна се и плахо погледна към нея и през рамо към децата. Беше наел голям джип и бяха напълно екипирани за пътешествието. Отзад беше натъпкано със спални чували, куфари и палатки.

— Готови ли са всички? — полита той и погледна цял сияещ Адриан, която се бе настанила на предната седалка до него. Срещна усмивката й и се обърна назад към децата.

— Ние сме готови! — в един глас отвърнаха те.

— Чудесно! Тогава напред към епизода „На път“!

Включи мотора и потеглиха по магистралата на север. Адам беше сложил слушалки и си бе пуснал касета, а Томи си тананикаше нещо и си играеше с цял куп човечета и войничета. На предната седалка Бил и Адриан бъбреха непринудено. Приличаха на обикновено семейство, тръгнало на лятна ваканция, и при тази мисъл Адриан прихна. Беше сложила в косата си голяма синя панделка и носеше бледосиня фланелка, стари дънки и гуменки. Както се смееше, според Бил, и тя приличаше досущ на дете.

— Какво ти е толкова смешно?

— Нищо. Харесва ми. Чувствам се така, сякаш играя роля в някаква комедия.

— По-добре в комедия, отколкото в сериал — усмихна се той. — Тогава трябваше да си омъжена за пияница, да имаш дъщеря, която току-що е избягала, и син, който е прикрит педераст, дори можеше да си бременна от някого или да страдаш от неизлечима болест. — Бил бързо изреди всички тези възможности и макар някои от тях да бяха по на място, отколкото подозираше, тя продължаваше да се усмихва.

— Комедията определено е за предпочитане.

— Така си е. — Той включи радиото и продължиха безгрижно към Санта Барбара.

В ранчото „Сан Исидро“ пристигнаха малко след десет и половина. Там ги очакваше очарователна вила с две спални, две бани и уютна всекидневна с камина. Приличаше на вила за младоженци. Бил остави нещата си в стаята на децата, както беше обещал, и даде на Адриан по-хубавата от двете спални.

— Няма ли да съжаляваш? — попита тя, сякаш се извиняваше. Чувстваше се виновна, че взема по-хубавата стая, но той твърдеше, че му е много добре в другата заедно с децата. — Можех да спя и на дивана.

— Разбира се. Или на пода. В Сан Франсиско ще направим точно така.

Тя се разсмя и помогна на момчетата да внесат нещата си. Малко по-късно те отидоха с Бил да попитат може ли да наемат коне. Адриан помоли да я оставят и обеща да се погрижи за багажа. Щяха да прекарат тук два дни. Когато се върнаха, всичко беше разчистено и подредено.

— Бива те да подреждаш — усмихнато каза Бил.

— Благодаря. Как мина ездата?

— Чудесно. Трябваше да дойдеш. Конете са толкова кротки, че можеш да яздиш със затворени очи.

Да, но не и с бебе в корема.

— Може би следващия път.

Бил усети, че тя не желае да язди, и престана да настоява. Обядваха, а после отидоха на басейна. Към средата на следобеда децата започнаха да се отегчават и да нервничат от бездействието, така че Бил организира една игра на тенис. Мачът беше страхотен, всички бяха еднакво непохватни и толкова се смееха, че изобщо не можеха да играят. Решиха, че са спечелили Адриан и Томи, но само защото Адам и Бил бяха по-слаби дори и от съперниците си и напуснаха играта.

Вечеряха в трапезарията на ранчото, а след това заведоха децата във ваната да се изкъпят и да гледат телевизия. Бил ги прати да спят в десет часа, каза им, че не иска да чува повече гласовете им, но разбира се, те не заспаха докъм единайсет. Шепнеха си, играеха и по едно време Томи се появи цял в сълзи — не можел да намери раздърпания заек, с който винаги спял. Адам го беше скрил под леглото. Когато накрая утихнаха, Бил изглеждаше уморен и щастлив. Останаха да седят с Адриан пред камината във всекидневната и да си говорят шепнешком.

— Толкова са сладки — рече тя. Беше наистина възхитена от начина, по който Бил се държеше с тях: с повече доброта, отколкото твърдост, с много здрав разум и любов.

— Особено докато спят — съгласи се той. Искаше му се да й каже, че и тя е сладка, но не посмя, някое от децата можеше да се е събудило и да го чуе. — Сигурна ли си, че можеш да изтърпиш това две седмици, без да полудееш?

— Да, и когато се прибера, ще се чувствам ужасно самотна.

— И аз ще се чувствам така, когато си заминат — замислено каза той, — много е жестоко. Винаги ми напомня за ужасните дни, когато се преместих тук, след като Лесли ме напусна. Но сега поне се занимавам със сериала и свиквам доста бързо. — Надяваше се, че тази година ще има щастието да се занимава и с нея. Но още не знаеше какво очаква самата тя — дистанция или близост. Никога не беше много сигурен. Приятелство, любов или и двете. Продължаваше да бъде крайно предпазлив, за да не я изгуби. Адриан вече рядко споменаваше съпруга си, но от дребните неща, които казваше, се разбираше, че мисълта за него не я напуска. Томи беше много прав за халката. Защо продължаваше да я носи?

— Не ми стигат думи да ти благодаря, че ме покани да дойда на пътуването.

— Не се безпокой. Ще ме намразиш за това, преди още да е свършило. — Засмя се, но и двамата знаеха, че не е така. Момчетата бяха чудесни.

— Искаш ли да правя нещо по-специално, за да ти помагам да се справяш с тях?

— Те ще ти кажат.

— Не разбирам много от деца — сериозно поясни тя. Скоро щеше да й се наложи да попълни тази празнота.

— Те ще те научат на всичко, което трябва да знаеш. Мисля, че за повечето деца — замислено каза той, като се облегна назад на дивана до нея най-важна е честността. Те много държат на нея. Повечето се отнасят с голямо уважение към хората, които говорят без заобикалки.

— Аз също. — Точно това й бе харесало в него още от самото начало.

— И аз харесвам в теб това — каза Бил. Продължаваше да говори тихо, за да не събуди децата. — Много неща в теб ми харесват, Адриан.

Тя замълча за момент, после кимна.

— Едва ли съм била много забавна компания през последните седмици. Животът ми сякаш беше взривен.

— Струва ми се, че се справяш много добре, като се имат предвид обстоятелствата. Ужасно е, когато не ти си този, който иска да се развежда. Но мисля, че понякога е за добро. Може би някъде те очаква нещо по-хубаво… нещо, което ще те направи много по-щастлива от брака със Стивън.

Трудно й беше да си го представи. Не че всеки миг са били безоблачно щастливи, но никога не бе поставяла под съмнение това, което бяха имали. Беше й се струвало, че всичко е както трябва и че ще трае вечно.

— Какво казаха родителите ти, когато той те напусна? — Вече бе доловил, че не са особено близки, но си представяше какъв удар е било това за тях в благопристойния Бостън.

Тя се поколеба, но после се усмихна, явно малко засрамена.

— Не съм им казала.

— Сериозно ли говориш?

Тя кимна.

— Защо?

— Не исках да ги разстройвам. Реших, че ако той се върне, мога да си спестя неудобството да им го съобщавам.

— Има логика. Мислиш ли, че ще се върне? — Сърцето му подскочи, когато зададе този въпрос.

Тя поклати глава, не можеше да обясни сложността на ситуацията. Или по-скоро не желаеше. Не искаше да му казва, че е бременна.

— Не, но има няколко сложни проблема, поради които ми е трудно да обясня всичко това на родителите си.

„Да не би пък да е педераст?“ — помисли си Бил. Тази възможност дори не бе му минавала през ума. Не искаше повече да любопитства и да я притеснява. Това би обяснило много неща, а тя очевидно нямаше желание да навлиза за подробности.

Побъбриха още малко, а после станаха и си пожелаха лека нощ. Той я изпрати с изпълнен с копнеж поглед и й се усмихна, когато тя му махна с ръка и затвори вратата на спалнята си. Не заключи, защото му вярваше и знаеше, че това не е необходимо.

Адриан спа непробудно чак до следващия ден. Събуди я телевизорът във всекидневната, който момчетата бяха включили. Беше осем часът. Когато излезе, изкъпана и свежа, в дънки, розова риза и розови гуменки, Бил вече й беше поръчал закуската.

— Наденички и палачинки добре ли е? — попита той, като погледна над вестника.

— Страхотно. Само че ще стана дебела като бъчва още преди да стигнем до Тахо.

Вече му беше известно, че тя обича да си похапва и беше във възторг, че изобщо не й личи, освен леко около талията.

— Ще се подложиш на диета, когато се върнем. И аз ще ти правя компания. — Той си беше взел наденички, яйца и препечени филийки, портокалов сок и кафе. Адриан изяде всичко в чинията си, а момчетата се налапаха с бухтички.

После пак яздиха. Следобед обиколиха Санта Барбара. Адриан купи на децата хвърчило и отидоха на плажа да го пускат. Когато се върнаха за вечеря в хотела, всички бяха обрулени от вятъра и щастливи. Едва минаваше седем, когато момчетата се тръшнаха изтощени в леглата. Адриан ги бе накарала да се изкъпят. Те бяха започнали да мърморят, но баща им я бе подкрепил.

— Що за ваканция е това? — бе се възмутил Томи.

— Чиста ваканция!

Но когато си лягаха, вече й бяха простили и тя им разказа дълга приказка. Помнеше я още от дете. В нея се говореше за едно момче, което заминало далече-далече през океана и открило един вълшебен остров. Беше й я разказвал баща й, а тя я поразкраси. И двамата заспаха веднага, след като чуха края на приказката.

— Какво направи с тях? Хапчета за сън ли им даде? Никога не съм ги виждал да заспиват така — изненада се Бил.

— Мисля, че е от хвърчилото, от плажа, от банята и от обилната вечеря. И аз съм полузаспала — засмя се тя и наля по чаша вино и на двамата.

Денят беше минал прекрасно и настроението на Бил не се развали дори след обаждането на режисьора. Беше възникнал някакъв малък проблем, който лесно беше решен по телефона, и той се чувстваше весел и безгрижен. Седна до нея на дивана и пак заприказваха за децата.

— Винаги ли си знаел, че обичаш деца? — попита тя.

— Не, по дяволите! — Той се разсмя. — В началото, като разбрах, че Лесли е бременна, бях изплашен до смърт. Нямах представа дори къде е главата и къде са краката на едно бебе.

Тя се усмихна на отговора му. Точно така се бе почувствал и Стивън, но той не бе събрал мъжество да посрещне неизвестното, бе избягал, за разлика от Бил преди раждането на Адам. Тя все още беше убедена, че рано или късно Стивън ще разбере, че не е чак толкова страшно… Стига само да поиска да опита… Че все още може…

— Много добре се справяш с децата, Адриан. Трябва да си имаш собствени. Ще бъдеш прекрасна майка.

— Откъде знаеш? — загрижено попита тя. — Ами ако не бъда? — Това беше въпрос, който напоследък много я безпокоеше.

— Никой не е сигурен предварително. Стараеш се колкото можеш, и това е.

— Страшничко ми се вижда.

Той кимна.

— И с всичко останало в живота е така. Откъде знаеше, че ще се справиш с работата в новините, или с ученето в колежа, или с брака? Просто си опитала. Това е всичко, което човек може да направи.

— Да — усмихна се тя виновно. — В последното не се проявих особено блестящо.

— Глупости, доколкото разбирам, по-скоро той е провалил всичко, не ти. Ти не си го напуснала. Той те е напуснал.

— Имаше си причина.

— Сигурно. Но ти поне си се опитала. Не можеш цял живот да се самообвиняваш и да се чувстваш виновна.

— Ти не се ли чувстваш виновен? — директно го попита тя. — Не се ли чувстваш поне малко отговорен за проваления си брак?

— Да — откровено отговори и той. — Но зная, че грешката не беше изцяло моя. Работех прекалено много и не обръщах достатъчно внимание на жена си, но я обичах и бях добър съпруг. Аз не бих я напуснал. Така че част от вината е моя, но не и цялата вина. Сега съвсем не се чувствам толкова отговорен, колкото преди.

— Това ме окуражава. Аз още се чувствам ужасно виновна. — Поколеба се, после реши да му го каже. — И… сякаш съм претърпяла пълен провал.

— Не си. Трябва просто да си кажеш, че бракът ви не е потръгнал. Следващият път ще бъде по-добре — увери я той и тя се разсмя.

— О, следващият път. Откъде знаеш, че ще има „следващ път“? Не съм чак толкова тъпа… или толкова смела! — Пък и кой щеше да я иска с бебето? Все още не можеше да си представи бъдещето с другиго, освен със Стивън.

Но Бил се облегна назад и се изсмя на думите й.

— Сериозно ли говориш? Наистина ли мислиш, че това е краят? На трийсет и една година смяташ, че всичко е свършено, така ли? — Той изглеждаше по-скоро развеселен, отколкото изпълнен от съчувствие. — Това е най-голямата глупост, която някога съм чувал. — Особено пък за жена с нейната външност, ум и маниери. Всеки мъж на света би счел за щастие да раздели живота си с нея, а той щеше да е повече от щастлив дори само да опита.

— Ти не си се женил втори път, нали така? — погледна го изпитателно и той се усмихна.

— Права си. Не успях да намеря подходяща жена. — И много бе внимавал да не намери.

— Защо?

— Страх ме беше — призна Бил. — Бях много зает. Мързеше ме. Не бях настроен на тази вълна. По много причини. Освен това бях по-възрастен от тебе, когато се разведох. Имах вече две деца и не исках други. Това донякъде ми пречеше да търся постоянна партньорка.

— И защо не искаше? Защо не искаше повече деца, имам предвид.

— Не искам да имам деца и отново да ги изгубя — тъжно каза той. — Един път ми стига. Не бих могъл да го преживея още веднъж. Сърцето ми се къса всеки път, когато си тръгнат за Ню Йорк. Не съм готов отново да поема този риск.

Адриан кимна. Мислеше, че го разбира.

— Сигурно ти е тежко — съчувствено рече тя.

— Да. По-тежко, отколкото можеш да си представиш. — Усмихна й се нежно и тя за малко не му довери, че е бременна.

— Понякога животът е много по-сложен, отколкото изглежда — загадъчно каза тя.

— Без съмнение. — Чудеше се какво ли има предвид, но не я попита. Имаше чувството, че е преживяла със Стивън повече, отколкото беше готова да сподели с него. Друга жена, друг мъж, нещо, което дълбоко я беше засегнало или разочаровало.

Говореха още дълго, седнали един до друг и загледани в огъня. Вечерта беше хладна и той отрано бе запалил камината. Тя още продължаваше да гори. Децата спяха непробудно. Адриан и Бил също бяха уморени, но никой от двамата като че ли не искаше да се раздели с другия. Изглежда имаше милион неща, за които да си приказват. Сравняваха преживявания, споделяха мнения и колкото повече напредваше нощта, толкова повече Бил несъзнателно се приближаваше към нея. Това беше израз на чувствата му, а тя като че ли нямаше нищо против. Някъде към полунощ той изведнъж я погледна и забрави за какво бе започнал да говори. Единственото, за което беше в състояние да мисли, беше колко я желае. Импулсивно протегна ръце и докосна лицето й, прошепна името й и нежно я целуна. Тя не беше подготвена за това, изненада се, но не го отблъсна, нито помръдна. Осъзна, че отвръща на целувката му и когато той я прегърна, закопня за него. Накрая се отдръпна и тъжно го погледна.

— Бил… недей…

— Съжалявам — каза той, но не съжаляваше. Никога през живота си не бе се чувствал по-щастлив, никога не бе желал по-силно някоя жена, никога не бе обичал така, както обичаше нея. Обичаше я с цялата празнота и копнеж на последните седем години и цялата нежност и мъдрост на зрелостта си. — Извинявай, Адриан, не исках да те разстройвам…

Тя бавно стана и прекоси стаята, сякаш трябваше физически да се отдалечи от него, за да не направи някоя глупост.

— Не си ме разстроил. — Обърна се и го погледна със съжаление. — Само че… не мога да ти го обясня… не искам да ти причинявам болка.

— На мен? — Изглеждаше смаян. — Как би могла ти да ми причиниш болка? — Отиде при нея, взе ръцете й в своите и погледна дълбоко в сините очи, които вече обичаше така нежно.

— Повярвай ми. Сега не съм в състояние да дам нищо на никого. Мога само да създавам главоболия.

Той й се усмихна.

— От твоите уста и това звучи много привлекателно. — Искаше му се пак да я целуне, но си наложи да не го прави.

— Говоря сериозно. — И видът й беше сериозен. Беше много по-убедена в това, което казваше, отколкото той можеше да предположи. Не желаеше да товари никого с отговорността за своето дете. След като Стивън не го искаше, тя нямаше право да обременява другиго, особено пък Бил, чийто живот и внимание бяха изцяло запълнени от собствените му деца. Пък и вече й беше казал, че не иска да има други. Това си беше само неин проблем и на никого повече.

— И аз говоря сериозно, Адриан. Не исках да те притеснявам, защото зная, че за теб разводът е страхотен удар. — Погледна я и сякаш всичко, което чувстваше към нея се изля от него. — Адриан… Обичам те. Зная, че звучи налудничаво и че се познаваме отскоро, но те обичам. Ще бъда търпелив и ако моментът не е подходящ, ще чакам… но не ми отказвай, моля те… дай ми възможност. — Изрече това шепнешком и не можа да се въздържи, целуна я отново. Тя се опита да устои, но успя само за миг, после пак се разтопи в прегръдките му, съзнавайки, че и тя се влюбва в него. Не, не можеше да си го позволи. Не беше честно. Когато Бил я пусна, тя беше останала без дъх и изглеждаше загрижена. Той само й се усмихна и докосна с пръсти устните й. — Аз съм голямо момче. Мога да се грижа за себе си. Не се тревожи, че ще ме наскърбиш. Мога да почакам, докато изясниш отношенията си със Стивън.

— Но това не е честно по отношение на теб.

— Още по-нечестно ще е, ако не позволиш да стане. Ние се привличаме като магнити още откакто се запознахме. Наречи го карма, орис, съдба, наречи го както искаш, но аз имам чувството, че е било предопределено това между нас да се случи. Не искам да го изпусна. Не можеш да избягаш от съдбата, Адриан. Не те карам да бързаш. Ще чакам. Ако трябва, и до безкрайност.

Предложението беше страхотно, Адриан бе трогната до дъното на душата си. И тя изпитваше същото към него, но бременността й променяше всичко. Длъжна беше да даде възможност на Стивън да се върне, ако промени решението си. И трябваше да посвети цялата си любов и сила на бебето. И не беше почтено да се промъкне в живота на Бил, бременна от бившия си съпруг. Това приличаше твърде много на плана за сериала му и тя едва не изстена, докато мислеше как да му го обясни.

— Обещавам, че няма да се опитвам да ти налагам нищо. Няма дори да те целувам повече, докато сме на път, ако ти не го желаеш. Искам само да съм с теб и да те опозная.

— О, Бил. — Тя отново се притисна до него и той я задържа дълго в прегръдките си. Искаше й се да остане там завинаги. Той беше всичко, за което бе мечтала, само че не беше неин съпруг и баща на детето й. — Не зная какво да кажа.

— Нищо не казвай. Просто прояви търпение към самата себе си и към мен. Не бързай. По-късно ще видим. Може пък да стигнем до извода, че сме сбъркали и нищо няма да излезе. Но поне да си дадем възможност, нали? — Гледаше я, изпълнен с надежда, докато тя обмисляше казаното от него. — Моля те…

— Но ти не знаеш… има толкова много неща, които не знаеш за мен.

— Какво толкова ужасно може да има? Да не си мамила съпруга си? Какви ужасни тайни криеш от мен? — пошегува се той, за да разведри малко атмосферата, и тя се усмихна. Тайната не беше ужасна, а само голяма. Цяло бебе. — Не мога да повярвам, че от миналото ти, та дори и от настоящето ти ме дебне нещо чак толкова страшно, че да промени чувствата ми към теб.

Тя едва не се разсмя при тези думи, спомни си в каква паника бе изпаднал Стивън от бебето. Но сега пред нея стоеше не Стивън, а Бил, и тя бе готова да повярва, че наистина я обича. Ала беше прекалено да се иска от когото и да било да я приеме бременна, дори от Бил. Просто не можеше да го направи.

— Защо не оставим за известно време нещата такива, каквито са, да си почиваме, да се наслаждаваме на отпуска, а като се върнем, можем сериозно да обсъдим всичко. Съгласна ли си? Нека дотогава не се задълбочаваме. А аз ще се държа прилично, обещавам. — Той протегна ръка да стисне нейната и с усилие се справи с непреодолимото желание да я целуне. — Договорихме ли се?

Тя неохотно стисна ръката му и се усмихна.

— Поставяш трудни условия. — Но беше доволна.

За миг си бе помислила да се върне в Лос Анжелос, че да избяга от собственото си желание към него, но се радваше, че не го направи.

— И не забравяй — прошепна той и й се закани с пръст, — аз играя сериозно. — Изгаси лампите и след няколко минути си легнаха, всеки със собствените си мисли и спомена за страстта, която едва не се бе отприщила помежду им. Но и двамата разбираха, че тя съществува и дори да я контролират, рано или късно ще трябва да се съобразят с нея. Адриан знаеше, че той е сериозен мъж и сериозна сила, с която няма да й е лесно да се пребори.

17

На следващия ден се отправиха към Сан Франсиско, спряха по пътя за Кармъл и тръгнаха да разглеждат малките магазинчета. Бъбреха и се смееха и Адриан накупи най-различни дреболии за децата. Но Бил беше твърде мълчалив. Мислеше за предишната вечер и се питайте какво ли я тревожи толкова много и защо е така сигурна, че той ще я отблъсне. Знаеше, че е нещо, свързано с брака или с развода й и се чудеше какво би могло да бъде.

Но когато пристигнаха в Сан Франсиско, вече се бе успокоил и се чувстваше по-добре. Ходиха на рибарския кей, возиха се на въжено трамвайче, спираха се пред всевъзможните атракции, предназначени за туристите. Прекараха там изтощителни два дни и когато накрая потеглиха за Напа Вали, Адриан изглеждаше бледа.

— Добре ли си? — загрижено я попита Бил, когато тръгнаха сутринта. Макар Адриан да бе предложила да го смени на волана, караше той. Искаше тя да си почива и да се наслаждава на пътуването през Сонома. Край пътя се нижеха поляни с диви цветя и лозя, пасящи крави, коне и овце, красиви високи дървета, в чиято сянка попаднаха след един завой на пътя, а в далечината се виждаха планините. — Изглеждаш уморена. — Тревожеше се за нея. Тя като че ли се уморяваше твърде бързо и се случваше да пребледнява, макар рядко да се оплакваше. Но общо взето изглеждаше здрава, хранеше се добре и винаги беше в отлично настроение. След трудния им разговор на втората вечер от пътуването той си бе наложил да не се доближава много до нея и да не подхваща сериозни теми. Тя вече знаеше какви са чувствата му към нея и не му беше трудно да усети, че ги споделя. Но имаше нещо, което я възпираше, и Бил искаше да й даде достатъчно време да разреши проблема си. Това, в което нямаше никакви съмнения, беше, че не иска да я загуби.

Тя се държеше прекрасно с децата, те не се бяха чувствали така добре с никоя от бившите му приятелки. Безцеремонно се шегуваха с нея, а Томи обичаше да я гъделичка, да си играе с косата й, да се катери по нея, само и само да й покаже, че много я харесва. И двамата бяха луди по нея. Докато пътуваха през Напа Вали, приличаха на едно напълно нормално семейство. Преспаха в уютна викторианска странноприемница, посетиха няколко винарски изби и без да бързат, продължиха на север, след като бяха прекарали горещия слънчев следобед в Калистога. Бил не настоя, когато Адриан не пожела да отиде с тях на пързалката, както и да се качи в балона с нагрят въздух, който бе наел сутринта, за да покаже на момчетата цялата долина при изгрев-слънце. Адриан твърдеше, че се страхува от височината, и категорично отказа. Бил подозираше, че причината не е само в това, но не искаше да я разпитва, тя нямаше да му каже. Момчетата бяха разочаровани, а Адриан се опита да изкара всичко на шега. После престанаха да мислят за балона и продължиха към езерото Тахо. Бил и Адриан се сменяха на колана, но тя искаше да спират на всеки няколко часа, за да се поразтъпче. Казваше, че се схваща, ако пътуват дълго без почивка. Така че по пътя нагоре спряха на „Ореха“, а после и в Плейсървил. Момчетата бяха много доволни, че се повозиха на влакчето при „Ореха“.

Пристигнаха на езерото Тахо в петък следобед. Планинският въздух беше хладен и приятен. Малките пухчета на облаците се гонеха по бледосиньото небе между върховете. Беше прекрасно.

Бързо намериха мястото, което си бяха запазили, и Бил разпъна палатките. За себе си и децата бе взел една по-голяма, а по-малката бе купил специално за Адриан. Вдигна ги една до друга и Томи заяви, че иска да спи с нея. Нямаше да е особено удобно, но Адриан беше много поласкана. И тримата се отнасяха великолепно с нея и тя не можеше да се освободи от чувството, че не го заслужава. Отново и отново претегляше всичко и това я докарваше до лудост. Даваше си сметка колко са скъпи, но знаеше, че в даден момент ще е принудена да се оттегли. Ако искаше да роди детето си, не биваше да си позволява никаква връзка с Бил. При все това не можеше да си представи да бъде далеч от него. Единственото, което искаше, беше да разговаря с него ден и нощ, да го гледа, да се радва на компанията му, да усеща топлината му някъде близо около себе си. Непрекъснато се хващаше, че е застанала до него, че уж неволно докосва ръката му, че желае отново да почувства ласките му на лицето си и устните му върху своите устни. А можеше само да го гледа и да съжалява, че нещата не стоят по-различно — не съжаляваше, че е бременна, а че детето не е от Бил, че животът не им е отредил друг жребий, че изобщо се е омъжвала за Стивън.

— За какво мислиш в момента? — Тя стоеше неподвижно, с поглед, прикован в гората, а той я бе наблюдавал. Бе му се сторила толкова тъжна, че се бе разтревожил, както се тревожеше и от бледността й.

— За нищо… — Не искаше да му каже. — Просто се бях замечтала.

— Напротив. Мислеше за нещо. Изглеждаше толкова тъжна! — Той хвана за миг ръката й и веднага се отдръпна. Непрекъснато трябваше да си напомня да не я докосва. Това съвсем не беше лесно. Искаше му се отново да й каже, че я обича, но знаеше, че трябва да чака, докато тя бъде готова да го чуе.

Бил продължаваше да се занимава с палатките, а Адам умело му помагаше. Двамата свършиха добра работа. После Адам и Адриан отидоха да пазаруват, докато Бил и Томи останаха да подредят лагера. Прекрасно се забавляваха и Адриан намираше всичките тези занимания много приятни. Купиха пържоли, които Бил щеше да изпече на скарата, наденички, бонбони и сума вкусни неща за закуска. Адриан имаше чувството, че ядат денонощно, и вече забелязваше как осезателно расте обиколката на талията й. През седмицата, откакто бяха заминали, почти всички дрехи, които бе взела със себе си, й бяха отеснели. Не че бе наддала чак толкова на килограми, но изведнъж, буквално за дни, фигурата й напълно се бе променила. Още първата вечер тук се видя принудена да вземе на заем един от големите дебели пуловери на Бил. Той като че ли нямаше нищо против и сякаш не забелязваше причината и тя беше много благодарна, че е така. Не искаше той да разбере и все още не беше наясно как ще прекъсне отношенията си с него, когато се върнат. Не беше честно да продължава да измъчва и него и себе си, а и не можеше да се впусне в любовна авантюра, докато е бременна. Може би по-късно, ако дотогава останат приятели. След като научи за бебето, може би няма да има нищо нередно… Непрекъснато мислеше за това и Бил забеляза колко е угрижена.

— Пак правиш така — прошепна той, както седяха до огъня след вкусната вечеря. Момчетата накрая бяха утихнали след песните преди сън. И двамата легнаха в палатката на Бил, но Томи се бе заклел, че следващата нощ ще спи при Адриан.

— Как? — Беше седнала съвсем близо до него и се бе замислила, вперила невиждащ поглед в огъня. Вечерта бе минала много приятно.

— Прекалено сериозно мислиш нещо. Мине, не мине и очите ти стават тъжни. Ще ми се да ми кажеш какво те измъчва. — Разстройваше се, че понякога тя го изолира, но през по-голямата част от времето бяха по-близки от всякога.

— Нищо не ме измъчва. — Но не беше убедителна и не го убеди.

— Много ми се иска да е така.

— Никога не съм била по-щастлива. — Тя го погледна в очите и той й повярва, но въпреки това беше сигурен, че се безпокои за нещо. А тя се бе замислила дали ще може достатъчно добре да се грижи за бебето. Как ли ще живее сам-самичка с него?… Как ще ражда, без да има до себе си човек, който да я подкрепи? Колкото повече растеше плодът, толкова по-реално ставаше за нея детето и тя започваше да се тревожи. Страхуваше се да загуби Бил, макар да знаеше, че това непременно ще се случи. Той неизбежно щеше да се отдръпне, когато научи, ако не и по-рано. И изведнъж, както мислеше за всичко това, в очите й се появиха сълзи. Бил забеляза и без да каже дума повече, я притегли към себе си и я прегърна.

— Аз съм до тебе, Адриан, можеш да разчиташ на мен… Ще бъда до тебе… докато имаш нужда от мен.

— Защо си толкова добър с мен? — прошепна през сълзи тя. — Аз не го заслужавам.

— Престани да повтаряш това!

Чувстваше се толкова виновна пред него. Не беше честно да го заблуждава и да крие, че е бременна, но не можеше иначе. Какво да му каже? Че е тръгнала на къмпинг с него и момчетата и е започнала да се влюбва в него, а носи в утробата си детето на Стивън? Как би могла? И после изведнъж се разсмя през сълзи на абсурдността на всичко това. Ситуацията беше смешна.

— Впрочем, къде беше преди няколко години? — Тя се смееше и в отговор той й се усмихна.

— Правех се на глупак, както обикновено. — Лошото беше, че бе закъснял много.

Тя кимна. Останаха дълго прегърнати и загледани в огъня, но този път той не я целуна. Искаше му се, но не желаеше да я разстройва.

Накрая Бил предложи да си лягат и й помогна да влезе в палатката си. После се пъхна в спалния си чувал. След малко чу шум и я видя да стои разтревожена до него.

— Какво има? Добре ли си?

— Да — изплашено прошепва тя и посочи в далечината навън. — Чух ей там някакъв шум. Ти чу ли го?

Той поклати глава — почти беше заспал, когато тя го разсъни.

— Не, няма нищо. Сигурно са койоти.

— Не мислиш ли, че може да е някоя мечка? — Бил се засмя, искаше му се да й каже, че мечките са най-малко десет и че е по-сигурно да се пъхне при него в спалния чувал, но не го каза.

— Едва ли. Пък и мечките по тези места са доста кротки — макар че от време на време ставаха нещастни случаи, обикновено когато някой си бе позволил да ги дразни. Мечките рядко нападаха, ако не бъдеха предизвикани, а както беше застанала в дънките си и неговия пуловер, Адриан не предизвикваше никого, освен него. — Искаш ли да спиш тук при нас? Тесничко ще ни бъде, но момчетата ще са доволни.

Тя кимна. Приличаше на дете и докато се настаняваше до него в собствения си спален чувал, Бил й се усмихваше. Заспа, хванала здраво ръката му, а той лежеше до нея и я гледаше.

18

На следващата сутрин четиримата се събудиха заедно в голямата палатка. Томи веднага се възползва от положението и яхна баща си. Започна безмилостно да го гъделичка, а после Адам и Бил го надвиха с общи усилия. Адриан му се притече — на помощ. Бил започна да гъделичка нея, включи се и Адам и в един момент четиримата представляваха бясно пищящо кълбо от ръце, крака и пръсти, които гъделичкаха всякого навсякъде, докато накрая Адриан не помоли да престанат. Смееше се толкова силно, че ципът на дънките й се пукна. За щастие имаше още един чифт и не се трогна особено от злополуката. Смееше се така, че едва вървеше, но и с останалите положението не бе по-различно. Запрепъваха се един през друг навън в слънчевата утрин.

Приятно беше да се будиш по този начин, без съмнение много по-приятно, отколкото в празната тишина на голия мезонет.

— Как така си спала при нас тази нощ? — попита Адам, докато се протягаше под лъчите на слънцето.

— Страх я беше, че мечките ще я изядат — обясни, без да се отклонява от истината Бил.

— Не е вярно! — опита с лъжа да се защити тя, но той я освирка, а децата избухнаха в смях.

— И още как! Кой се появи в нашата палатка, когато всички бяхме вече заспали, и се завайка, че чува шум?

— Струва ми се, ти каза, че са койоти.

— Да, казах.

— Така. Значи ме е било страх да не ме изядат койотите. — Тя прихна и те се засмяха заедно с нея.

Докато Адриан приготвяше закуската с помощта на Адам, Бил обяви, че веднага след като се нахранят, възнамерява да ги заведе на риба.

— А довечера ще ядем каквото сме хванали.

— Страхотно. И кой ще я чисти? — побърза да попита Адам. Знаеше тази игра от предишните излети на палатка. Обикновено в края на краищата все той чистеше рибата, дори когато баща му водеше със себе си приятелка, защото те всичките бяха много гнусливи.

— Ще ти кажа какво ще направим — предложи Бил, докато Адриан разпалваше огъня. — Всеки сам ще изчисти своята риба. Така справедливо ли е?

— Напълно — съгласи се с широка усмивка Адриан, — защото никога през живота си не съм хващала нищо. Аз ще си хапна наденичка.

— Не е справедливо! — възрази Адам и започна да души аромата на бекона, който тя пържеше.

— Може ли да ядем качамак? — попита Томи. Това беше едно от любимите му удоволствия в живота на палатка. И да спи в един спален чувал с баща си — като с едно голямо мече, което го гушка по цяла нощ и го топли.

— Довечера ще сваря — обеща Бил и вдигна очи към небето. Денят беше великолепен и светът беше прекрасен. Погледна Адриан над главите на момчетата и й се усмихна, а тя почувства как сърцето й се разтапя.

— Защо днес не идем да поплуваме? — предложи Адриан, докато пържеше яйцата. Вече беше доста топло, а след час щеше да е идеално. Водата в езерото беше ледена, но малко зад мястото, където бяха разпънали палатките, минаваше буйна река. Бяха я видели предишния ден. От планината се спускаше водопад и предизвикваше бързо течение, по което хората се спускаха с надувни лодки.

— Хайде първо да идем за риба — каза Бил, когато тя му поднесе закуската. Сервира и на децата. Те я подкрепяха, искаха първо да плуват, а после да ходят за риба.

— Добре, добре. Ще ядем да плуваме, после ще купя стръвта. А като се наобядваме, можем да се заемем със сериозната работа. И който не хване риба, ще мре от глад — закани им се той и всички се разсмяха, когато Адриан го погледна с престорена строгост.

— Само да не забравиш моята наденичка.

— А, не. Отнася се и за теб. И не ми разправяй, че те е страх от водата. — Подкачаше я, задето не се бе качила с тях на балона в Напа Вали. Бе се отказала заради бебето, също както и от ездата в Санта Барбара. Само че той не знаеше.

— Не се страхувам от водата. — Адриан се направи на много обидена от това подмятане, но довърши яйцата си. Току-що беше излапала поредната огромна закуска. Планинският въздух й отваряше вълчи апетит. — В Станфорд бях капитан на отбора по плуване, ако нямаш нищо против. И две лета съм била спасител.

— Добра ли си в гмуркането? — попита Томи, силно впечатлен от саморекламата й.

— Доста — усмихна му се тя и нежно разроши косата му.

— Ще ме научиш ли, когато се върнем в къщата на татко?

— Разбира се.

— И мене — тихо се обади Адам. Много я харесваше и се възхищаваше от нея, макар и да не бе се качила във въздушния балон. — Миналата година татко ме научи да се гмуркам, но ми се струва, че през зимата съм забравил.

— Щом се върнем, веднага се заемаме с това.

Тя започна да раздига нещата от закуската и момчетата й помогнаха. После навиха спалните чували и по ред нахлузиха банските си, преди да затворят циповете на палатките и да потеглят към реката. Адриан бе облякла фланелка върху банския си костюм, което изглеждаше напълно в реда на нещата, дори за Бил.

Намериха чудесен вир за плуване, около който гъмжеше от други семейства с деца. Започнаха да скачат във водата и да излизат на брега, да се смеят, да се закачат и се пръскат. А доста по-нататък зад скалите бяха бързеите, по които хората се спускаха с надувни лодки.

Играха във вира повече от час. Накрая Бил излезе и обяви, че отива с колата до магазина да купи стръв и някои продукти и бързо ще се върне. Адриан и момчетата предпочетоха да останат във водата, докато го чакат. Чудесно се забавлявала, а после щяха да имат предостатъчно време да ловят риба. Бил искаше да наеме и лодка, а за тази цел трябваше да отиде до магазина за стръв и рибарски принадлежности.

— Ще се видим при палатките — извика той на Адриан, помаха й, прекоси поляната и изчезна зад дърветата. Адриан се обърна към децата.

Томи пляскаше по водата, а Адам се опитваше да се гмурка, за да види колко е дълбоко. Адриан му забрани да го прави. Водата беше мътна и не знаеше дали отдолу няма скали, страхуваше се да не се нарани. Адам беше разумно момче и я послуша. Тя започна да му обяснява, че никога не бива да се гмурка, когато не знае колко е дълбоко. Обърна се да каже същото и на Томи. Но Томи никакъв не се виждаше. Изпадна в паника, докато го търсеше, а после го видя на скалите да наблюдава как от другата страна хората се спускат по бързеите в реката. Викна му, готова да се скара, че е излязъл от вира, без да й се обади, но той изглежда не я чуваше. Отново го извика, а после реши да иде да го доведе. Нареди на Адам да излезе от водата, да я чака и се закатери по скалите, за да вземе Томи.

Извика го. Томи се обърна и палаво й се захили, а тя се изкатери още по-нагоре в усилията си да се добере до него. Той беше застанал на брега на реката и се бе навел колкото можеше напред. Три лодки преминаха в бесен устрем покрай него. Това му се виждаше много забавно и си бе наумил да помоли баща си да наеме надуваема лодка, та и те да се спуснат. Беше много по-весело, отколкото в гребна лодка да ловят риба насред езерото.

— Томи! Връщай се веднага! — викна му Адриан.

Адам пълзеше след нея по скалите, малко по-бавно, ядосан, че заради брат му трябваше да излязат от вира. Но докато гледаше нагоре към него видя, че Томи изведнъж изчезна. Подхлъзна се от брега и цопна право в буйните води.

— Томи! — изпищя Адриан. И тя бе видяла всичко.

Но Томи не я чуваше. Течението бързо го понесе към скалите надолу по реката.

Адриан трескаво се заоглежда за нещо, което да му подаде, за да се хване — весло, прът, клон от дърво, но не намираше нищо. Никой не виждаше какво става. Адам дотича до нея и закрещя името на брат си. А Адриан виждаше единствено уплахата на детското личице, докато течението го отнасяше надолу. В този момент двама мъже го забелязаха.

— Хванете го!… Хванете момчето!… — извика единият от тях, но ревът на водата заглуши гласа му и хората в лодките не забелязаха малкото телце в сини бански гащета, което ту се показваше, ту изчезваше под повърхността. Томи бясно размахваше ръце, но потъваше все по-често и Адриан веднага разбра, че ще се случи нещо ужасно. Адам истерично плачеше и понечи да скочи след него. Адриан го сграбчи, грубо го дръпна настрани от водата и му изкрещя:

— Не! Адам, да не си посмял! — И в същия миг го остави и се затича с всичка сила надолу по брега, като се мяташе през скалите, прескачаше ями и дървета и разблъскваше хората по пътя си. Никога през живота си не беше тичала толкова бързо. Знаеше, че животът му зависи от това. Хората по реката се разпищяха. Вече го бяха забелязали. Но всички изглеждаха безпомощни. Двама мъже от една лодка протегнаха към него гребло, но той беше много мъничък и много изплашен, за да се хване. Течението отново го заля и той се изгуби под повърхността на водата, а Адриан продължаваше да тича, без да спре дори за миг да си поеме дъх. Знаеше точно какво прави и къде отива, опасяваше се само да не е много късно, когато стигне там. Усещаше как клони раздират краката й, нещо я удари по хълбока, стъпалата й бяха подбити от твърдите скали и дробовете й свиреха, но все още го виждаше. Скочи в реката точно преди скалите, където водата беше най-буйна. Заплува малко под повърхността като се молеше да не се удари в нещо, преди да успее да го хване, преди да е станало твърде късно. Ако не успееше, всичко щеше да е свършено и тя знаеше, че каквото и да й струва, не може да допусне това да се случи.

Плуваше мощно бързо и сигурно, блъскана от течението. Греблото на една лодка едва не я удари. Чуваше като отдалеч виковете на хората, отнякъде се носеше вой на сирена. Бързеят я запрати към дъното, тя се блъсна в нещо твърдо, то я удари в лицето и тя го сграбчи. Щом го пипна, разбра, че това е Томи. Избута го на повърхността, самата тя шумно си пое дъх и течението отново я повлече надолу. Успя да изблъска детето високо над главата си като се опитваше да го държи над водата. Той се давеше, бореше се за въздух и всеки път, когато потъваха, отново гълташе вода. И с цялата си сила се мъчеше да се отскубне от нея. Но тя не отпускаше хватката. Течението я теглеше надолу, тя непрестанно тикаше момчето нагоре и после изведнъж то изчезна. Не усещаше вече тежестта му. Беше някъде тук, ала тя не успяваше да го намери. Почувства, като че я натискат в някаква черна дупка, в нещо много дълбоко и много меко. Пропадаше и пропадаше, а около нея цареше тишина.

19

Бил се върна от магазина за стръв и му се стори, че отвсякъде пищят сирени. Остави плика с покупките пред палатката и докато чакаше, опъна крака на слънцето. Както си седеше, покрай него профуча линейка. Загледа се след нея и за момент го обзе странно чувство. Стана и инстинктивно тръгна към вира, където беше оставил Адриан и децата. Завари Адам да тича нагоре-надолу по брега, да плаче истерично и да маха с ръце към реката.

— О, господи… — Бил усети как цялото му тяло започва да трепери. Затича се към Адам. Около него вече се бяха събрали неколцина възрастни и се опитваха да го утешат. Адам викаше името на Томи и като видя баща си, се хвърли към него. Бил го притисна до себе си и веднага го отблъсна. — Какво се е случило? — Разтърси го, като се опитваше да го успокои, за да разбере какво е станало, но Адам успя само да махне с ръка в посоката, където сега бяха спрели една линейка и два джипа на горската полиция. Бил го остави и се втурна като обезумял към тях.

Около колите вече се бе насъбрала огромна тълпа. Точно когато стигна до мястото, където стояха група горски полицаи, някои до кръста във водата, хората от лодките извикаха нещо и Бил видя как вдигат едно малко телце с нещо яркосиньо на него. С ужас разбра, че това е синът му, безжизнен и посинял. Мъжете го сложиха на земята, провериха дали диша и един от тях започна да му прави изкуствено дишане. Бил стоеше безмълвно и плачеше. Томи беше мъртъв… сигурно… Хората гледаха ужасени. Проби си път между тях и се свлече на колене до него.

— Моля те… о… боже… моля те… направи нещо… — Не можеше да мисли за нищо друго, освен за мъничкото си момченце, което така силно обичаше. Томи изведнъж мъчително се закашля и от устата му бликна вола. Лицето му все още беше сивкаво, но той се раздвижи, след миг отвори очи и погледна нагоре към баща си. В началото изглеждаше малко замаян, а после, когато Бил наведе лицето си до неговото, прегърна го и зарида, също се разплака. — О, милото ми… о, милото ми… Томи… татко те обича…

— Аз… там… — Отново се закашля и повърна сякаш цели литри вода. Но вече беше под медицински контрол и щеше да се оправи. Беше насинен, имаше тиня в косата и драскотини по цялото тяло, но беше жив. Не сваляше трескав поглед от Бил и заговори, веднага щом спря да повръща. — Къде е… Адриан?

Сърцето на Бил едва не спря. Адриан. О, господи! Даде си сметка, че не беше я видял никъде и рязко се обърна — точно в момента, когато мъжете вадеха отпуснатото й тяло от водата.

— Наблюдавайте го! — каза Бил на един от хората, които стояха около момчето, и с два скока се озова до нея. Тя приличаше на мъртва. Беше бледосивкава, на едната ръка и единия крак имаше страхотни порезни рани. Но най-ужасяващ от всичко беше изразът на лицето й. Напомни му за една катастрофа, която бе видял на магистралата. Когато бе стигнал до колата, жената вътре бе вече мъртва. — О, боже мой!… Не можете ли да направите нещо? — извика той. Никой не му обърна внимание. Опитваха се да я свестят, но тя не даваше никакви признаци на живот.

— Съпруга ли ви е? — попита го някой, той започна да клати глава, а после кимна. Така беше по-просто, отколкото да обяснява ситуацията. — Тя спаси момчето — каза човекът. — Само още една минута, и водата щеше да го блъсне в скалите. Тя го задържа на повърхността, докато успеем да го извадим, но мисля, че си е ударила главата. — А от раната на ръката й бликаше кръв. Беше цялата в кръв и Бил я гледаше ужасен.

— Диша ли? — попита той. — Над лицето й се бяха надвесили четирима мъже. По бузите на Бил се стичаха сълзи. Тя беше умряла, докато се бе опитвала да спаси сина му… Беше го спасила и… сега се опитваха да съживят нея, но нищо не се получаваше. Внезапно сирената зави отново и двама от мъжете извикаха на шофьора:

— Има пулс! — Адриан леко изпъшка, но все още изглеждаше ужасно. Мъжете продължаваха да й правят изкуствено дишане. В един момент погледнаха победоносно към Бил. — Вече диша самостоятелно! Ще я вземем в болницата. Искате ли да дойдете с нас?

— Да. Ще се оправи ли? — попита той и погледна като обезумял натам, където беше оставил Адам.

— Още не знаем. Не знаем какви наранявания има на главата и е загубила много кръв от раната на ръката. Точно до артерията е. Рискът е голям. — Човекът погледна честно Бил и й сложи турникет, като продължаваше да притиска кръвоносния съд. Адам току-що беше дотичал, плачеше все така истерично и се вкопчи в баща си, когато санитарите вдигнаха Томи на носилка и го качиха в линейката. Бил скочи вътре след него. Някой помогна и на Адам да се качи и му подаде одеяло, а двама санитари внесоха Адриан. Тя все още беше мъртвешки бледа, на лицето й бяха поставили кислородна маска. Бил коленичи до нея.

— Умряла ли е? — попита Адам. Гласът му потрепваше от скръб.

А Томи само я гледаше. В косата й още имаше листа. Един от мъжете продължаваше да притиска ръката й. Бил поклати глава в отговор. Не беше умряла, но едва дишаше.

Стигнаха до болницата точно за десет минути. През пелия път Бил се молеше, милваше лицето й и не сваляше очи от нея. Два пъти санитарите проверяваха пулса и дишането й и, изглежда, резултатът не им харесваше. Но когато пристигнаха, в Тръки ги чакаше лекарски екип. Изнесоха Томи, Адам слезе от линейката. Всичките имаха вид на изпаднали в шок, една медицинска сестра внимателно каза на Бил:

— Аз ще остана с децата, а вие идете с жена си. Не се безпокойте за тях. Ще им намерим топли дрехи. И без това лекарите искат известно време да държат малкия под наблюдение. С децата всичко ще бъде наред.

Бил кимна и каза на момчетата, че скоро ще се върне. Завтече се към сградата, където бяха откарали Адриан, и стъпките му отекнаха по паважа.

— Къде е тя? — попита с влизането си той. Хората знаеха кого има предвид, в момента Адриан беше пациентката в най-критично състояние. Сестрата посочи към двойни летящи врати и почти в същия миг Бил се втурна през тях. Озова се в стая за спешна медицинска помощ, оборудвана с най-модерна апаратура. Стори му се, че има хиляди табла и скали на уреди, всичко бе залято от ярка светлина. Десетина души в зелени дрехи се трудеха над неподвижното тяло на Адриан. Сякаш вършеха хиляди неща едновременно, следяха пет-шест монитора и си подхвърляха думи от някакъв кодиран език, който той не разбираше. Като в научнофантастичен филм. Бил все още не знаеше какво се е случило. Разбираше само, че с Томи е станало нещастие и тя го е спасила, но на каква цена! Ако останеше жива щеше да й бъде вечно благодарен. Ала в момента това изглеждаше малко вероятно. Тази жена, която едва познаваше, момичето, в което се бе влюбил, лежеше там като в кошмарен сън или в лош филм.

— Какво става? — питаше непрекъснато Бил, но те бяха прекалено заети, за да му отговорят. Видя как зашиха ръката й, започнаха да й преливат кръв, направиха й електрокардиограма, но тя си оставаше сива и безжизнена. Нямаше възможност да се доближи до нея. Лекарите бяха цяла тълпа, състоянието на Адриан беше критично и имаха да правят твърде много неща, за да се опитат да я спасят.

Накрая, когато започна да му се повдига от това, което виждаше, един лекар го дръпна настрани и го попита дали не би излязъл за малко навън с него.

— Не искате ли да седнете? — Беше забелязал колко разтревожен изглежда. Бил с благодарност се отпусна на един стол, без дори за миг да престане да мисли за това, което ставаше вътре — отчаяната борба за живота й, който, както изглежда, висеше на косъм.

— Какво става? — отново попита той и този път получи отговор.

— Както очевидно знаете, жена ви едва не се е удавила. Поела е много вода в дробовете си и е изгубила много кръв от раната на ръката. Засегната е артерията и това само по себе си би могло да е фатално. Под водата трябва да е имало нещо много остро. Освен това, изглежда е получила доста силен удар по главата. В началото се опасявахме да няма фрактура, но мисля, че няма. Смятаме, че има сътресение на мозъка и, разбира се, нещата се усложняват от състоянието й.

— Какво състояние? — Бил беше ужасен и объркан. Здравословното й състояние беше пълна мистерия за него и през ум му идваха само заболявания от рода на диабета. — Ще се оправи ли?

— Засега още не знаем — каза лекарят и погледна Бил още по-сериозно. — Като се има предвид сериозността на нараняванията, определено съществува опасност да загуби детето.

Бил го зяпна слисано, като чу това.

— Детето ли? — Почувства се като пълен глупак.

— Разбира се — продължи лекарят. Предположи, че в шоковото си състояние, след като едва не е загубил сина си и все още е под угрозата да загуби бременната си съпруга, Бил не си спомня нищо. — Трябва да е някъде… в четвъртия-петия месец.

— Аз… разбира се… аз… Толкова съм разстроен…

Това беше някаква лудост, защо се преструваше, че тя му е жена? И защо я чувстваше като такава? Защо наистина се чувстваше, сякаш тя му е съпруга и става дума за неговото дете? И защо, за бога, тя не му бе казала? Като че ли за втори път изпадаше в шок. Лекарят му нареди да остане в коридора. Щял да провери как е Адриан и да му съобщи веднага, когато в състоянието й настъпи някаква промяна.

Бил остана сам. Опитваше се да проумее случилото се и това, което току-що беше чул. Дълго не му се удаваше. Невъзможно беше да си представи как са се развили събитията, но изведнъж малките късчета от мозайката започнаха да се подреждат… огромният й апетит… сякаш малко бе понапълняла, откакто се познаваха… и най-важното. Стивън я бе напуснал… но защо, след като е бременна? Трябва да е голям негодник — помисли си Бил. Значи затова тя продължаваше да мисли, че Стивън може да се върне, затова, вероятно, продължаваше да носи венчалната си халка… и затова не желаеше да задълбочава отношенията си с него. Изведнъж всичко дойде на мястото си. Само че сега тя можеше да загуби детето. Четири — пет месечна бременност е сериозно нещо… Тя самата можеше да умре и това беше още по-страшно. Когато отвътре излезе друг лекар и бавно тръгна към него, Бил се почувства тъй, сякаш изтръгват сърцето му. Скова го страх от това, което той щеше да му каже, заби поглед в лицето му и му се стори, че в него има нещо зловещо.

— Направихме за нея всичко, което можем. Тя диша самостоятелно, преляхме й една банка кръв. Сътресението на мозъка е много сериозно, но не непременно фатално. Няма счупване на черепа… Ще трябва обаче да изчакаме. Още е в безсъзнание. — Бил знаеше, че тя може да изпадне в кома и да умре, без да дойде в съзнание. Понякога се случваха и такива неща. — Ако оживее, няма причини да се очакват трайни увреждания. Обаче големият въпрос е, ще оживее ли? Засега все още не знаем отговора.

— А детето? — Вече се чувстваше отговорен за него. Чувстваше се отговорен и за двамата. Искаше и двамата да живеят. Искаше и двамата… или само нея… каквото и да е… но само да останат живи. Погледна лекаря, в очакване да чуе отговора на въпроса си.

— Бременността не е нарушена. Съпругата ви е включена към монитор и засега всичко изглежда наред. Уредът отчита сърдечни тонове на плода.

— Слава богу! — Бил стана, очакваше още нещо. Но лекарят нямаше какво повече да му съобщи. Само времето щеше да покаже какво ще стане по-нататък. — Може ли да я видя?

— Разбира се. Ще я оставим, където е, докато не видим как ще се развият нещата. Все още е в реанимацията. Ако положението й се подобри, по-късно ще я преместим в интензивно отделение.

Беше трудно за вярване. Само преди няколко часа им беше пържила бекон с яйца, а сега изведнъж се оказа на ръба на смъртта, след като бе спасила Томи.

— Добре ли е момчето ми?

— Не съм го виждал лично. Но последното, което чух беше, че двамата с брат си обядват в педиатрията. — Лекарят се усмихна на Бил. — Бих казал, че с него всичко ще бъде наред. Той е момче с късмет. Разбрах, че са го спасили само бързата й реакция и героичните й усилия. Тя е много крехка жена, смайващо е как е успяла да го задържи над водата. Сигурно по някакъв начин е разрязала ръката си, докато се е мъчила да го избута нагоре…

И си е ударила главата… и почти се е удавила… и едва не е загубила детето си… и не се е поколебала нито за миг, макар да е знаела, че е бременна. Дължеше й всичко. Ако останеше жива, за да може да й се отплати.

Бил влезе в отделението за спешна медицинска помощ и седна до Адриан. Сякаш към всяка част от тялото бяха прикрепени уреди, кислородната маска закриваше част от лицето, но той нежно взе ръката й и целуна пръстите. Кокалчетата бяха нарязани и ожулени, а под ноктите още имаше кал. С каква ярост трябва да се е борила, за да го спаси!

— Адриан — прошепна той на неподвижното й тяло, — обичам те, скъпа! Обичам те от първия миг, когато те видях. — Беше решил, щом като съществува реална опасност да няма друга възможност, да й каже всичко сега, независимо дали го чува или не. Може пък да го чува, може думите му да й подействат. — Обикнах те веднага, още от първата нощ в супермаркета, когато едва не те прегазих… спомняш ли си? — Усмихна се, по лицето му се затъркаляха сълзи и отново целуна пръстите й. — Обичах те и следващия път… когато те видях на паркинга в комплекса. А това спомняш ли си го? Мисля, че беше неделя сутрин… И на басейна… Обичам те… Обичам всичко в теб… И момчетата те обичат… Адам и Томи. Те също искат да оздравееш. — Продължаваше да й говори с окуражаващ и гальовен глас и нежно държеше ръката й в своята. — Обичам и бебето… точно така… след като ти го искаш, искам го и аз… Искам и теб, и детето, Адриан, и двама ви… На него му няма нищо, така каза лекарят. — Наблюдаваше лицето й и му се стори, че видя някакво раздвижване по него, но като се загледа по-внимателно, помисли, че си е въобразил. То беше по-безизразно от всякога. Продължи да й говори дълго, повтаряше името й и непрекъснато й казваше колко много обича и нея, и детето. После сложи ръка на корема й, усети малката заобленост, която досега не бе забелязвал и за която тя никога не бе му споменавала, и каза на бебето, че го обича и че ще е най-добре да не мърда оттам, защото иначе ще причини голяма скръб на много хора. — Правилно ме разбираш… не мислиш, че майка ти е преживяла всичко това, за да се отърве от теб, нали? Така че настани се удобно и не се тревожи… Нали така, Адриан? Кажи му и то да бъде спокойно… — Целуна я нежно по бузата и продължи в този дух.

От вратата го гледаше една медицинска сестра. Никога не бе виждала по-отчаян мъж и никога не бе чувала някого да говори така на жена. Помисли си, че Адриан е голяма щастливка да има съпруг, който я обича толкова силно. Докато наблюдаваше тази сцена, един от мониторите привлече вниманието й. Тя се намръщи и влезе в стаята.

Когато сестрата се приближи, Адриан се обърна към Бил и отвори очи, а после отново ги затвори. За един изпълнен с ужас миг той помисли, че е умряла, издаде почти животински вик от болка, стана и се загледа в нея покрусен. Но в този момент тя отново отвори очи. Сестрата провери показанията на уредите и й се усмихна. Бил също й се усмихна, само че през сълзи. Не можеше вече да говори. Дъхът му беше секнал и беше толкова развълнуван, че бе започнал да трепери.

— Голям късмет имате — каза й сестрата. — Момченцето ви е добре, току-що му дадох захарна пръчица. — Погледна окуражително Бил. — А съпругът ви не се отделя от вас, откакто сте тук и все ви говори. — Спомни си погледна към монитора на плода и дойде пак към Адриан. — Бебето ви също е добре. Сега вече има изгледи всичко да завърши благополучно. Как се чувствате, госпожо Тайпин?

Адриан се мъчеше да махне кислородната маска и сестрата й помогна да я отмести.

— Не особено добре — изхриптя тя. Бяха изпомпвали водата от стомаха й и сега гласът беше прегракнал, ужасно й се гадеше и цялото тяло я болеше. Последното нещо, което си спомняше, беше как се бе плъзнала в нещо меко и топло, когато за последен път бе ударила главата си в скалата и бе започнала да се дави.

— Никак не съм изненадана — усмихна й се сестрата и й оправи възглавницата. — Едва не сте разбили с главата си една скала. Бяхте нагълтали доста вода. Казаха, че сте тичали като на състезание. Спасили сте момченцето си. Спасили сте го! — Тя й се усмихна. Бил най-после успя да си поеме дъх и погледна с благодарност Адриан през сълзите, без да изпуска ръката й.

— Адриан, ти спаси Томи! — Разплака се още повече, наведе се и целуна лицето й. — Скъпа, ти го спаси!

— Слава богу… Толкова ме беше страх… Нямаше да мога още дълго да го държа на повърхността…

Бил си спомни отпуснатото телце и сиво-синкавото личице, когато бяха поели детето от нея малко под повърхността на водата.

— Течението беше ужасно… боях се, че няма да успея да стигна… — В очите й се появиха сълзи, но това бяха сълзи на облекчение и тържество. Беше се хванала здраво за ръката на Бил. Сестрата тихо излезе от стаята, за да съобщи на лекаря, че Адриан е дошла на себе си. Тогава Бил се наведе над нея и прошепна:

— Защо не ми каза за бебето?

Настъпи дълга тишина. Тя го гледаше благодарна, че е тук. Любовта към него, с която се бе борила едва ли не откакто го бе срещнала, преливаше в очите й.

— Струваше ми се, че не е честно по отношение на теб. — Каза го и се разплака.

Той нежно я целуна и поклати глава.

— Всичко щеше да бъде по-различно — усмихна й се той и седна на леглото, като не откъсваше нито за миг очи от нея. — Признавам, че ситуацията е малко необичайна, но аз съм човек, който изкарва прехраната си с писане на сапунени опери, мислиш ли наистина, че не бих те разбрал?

Тя се усмихна и се закашля, той я прегърна, после внимателно я сложи отново на възглавниците.

— Честно казано, Адриан, олекна ми. Бях се изплашил, че този апетит е нещо нормално за теб.

Тя се разсмя, а после въздъхна и придоби загрижен вид.

— Наистина ли с бебето всичко е наред?

— Казаха, че е добре. Струва ми се, че за известно време ще трябва да избягваш натоварванията. Но бебетата са доста устойчиви.

Спомни си колко лошо бе паднала Лесли, когато беше бременна за първи път. Едва не бе получил инфаркт, като я бе видял да се премята надолу по стъпалата, но в края на краищата не й бе станало нищо. И тогава си спомни нещо, за което искаше да попита Адриан. Нещо, което бе започнал да подозира.

— Затова ли те напусна Стивън? — Искаше да разбере. Ако беше вярно, беше непростимо. Докато тя беше в безсъзнание, той се бе досетил, че това трябва да е причината за раздялата им.

Адриан кимна.

— Стивън никога не е искал деца и ми предложи да избирам. Той или бебето. — Като си помисли за това, отново се разплака и отчаяно се вкопчи в Бил. — Аз се опитах… но не можах. Отидох да направя аборт, но просто не можах. И той ме напусна.

— Трябва да е голям симпатяга.

— Той го взема много навътре — опита се да обясни тя, а Бил я погледна със съжаление.

— Мисля, че се изразяваш много меко. Този тип се развежда с теб, защото ще родиш детето му. Наясно ли е, че детето е негово, или поставя под съмнение и това?

— Не, знае, че е негово. Адвокатът му ми изпрати документи, започнал е процедура за отказ от родителски права, така че нито детето, нито аз да имаме претенции към него като към баща. В последна сметка детето ще бъде незаконородено — горчиво каза тя.

— Това е отвратително.

Тя отново въздъхна.

— Но той може да промени решението си… като го види…

Бил разбра в какво се състои проблемът. Тя продължаваше да се надява, че Стивън ще се върне, заради детето, ако не заради друго. И я попита още нещо, което сега силно го интересуваше.

— Адриан, обичаш ли го още?

Тя се поколеба за момент, а после поклати глава и го погледна.

— Не — отвърна тихо. — Не го обичам. Но детето има право на истинския си баща.

— Ако той пожелае да се върне, ще го приемеш ли?

— Може би… заради бебето… — Тя затвори очи. Чувстваше се изтощена и започна да й се повдига. А Бил я гледаше натъжен от чутото, но благодарен за честността й.

Това беше едно от нещата, които харесваше в нея. Бил не вярваше Стивън да се върне, не и след като бе подал документи за отказ от родителски права и се развеждаше с нея. Този тип беше явно ненормален. Но не по-малко очевидно беше, че тя се чувства длъжна да даде на него и на детето възможност да бъдат заедно и смята, че те имат право на това, дори ако тя самата бъде принудена да се лиши от нещо. Адриан си беше такава. Когато се бе хвърлила да спасява Томи, не бе се поколебала да рискува собствения си живот и живота на нероденото си дете. Нейният девиз беше „Всичко или нищо“.

Адриан лежеше със затворени очи и известно време никой от двамата не проговори. После погледна Бил, разтревожена от това, което той може би си мисли.

— Мразиш ли ме?

— Да не си се побъркала? Как можа да го кажеш! Та ти току-що спаси детето ми! — И това едва не й бе коствало живота. Той седна по-близо и нежно докосна ожуленото й лице. — Обичам те, Адриан. Може времето и мястото да не са подходящи да ти го казвам, но те обичам. Нещо повече, луд съм по теб. Това продължава вече два месеца, дори може би три. — Целуна ръката и пръстите й. Страхуваше се, че ще я заболи ако я целуне истински.

— Не ми ли се сърдиш, че съм бременна? — попита тя и в очите й се появиха сълзи.

— Как бих могъл да ти се сърдя за това? Възхищавам ти се, че си постъпила така. Ти си много смела и невероятно силна. И си добра, порядъчна жена. Намирам за прекрасно, че ще ставаш майка.

За пръв път някой казваше нещо мило във връзка с бременността й, с изключение на Зелда. Бе понесла толкова обиди от Стивън, че топлите думи на Бил я накараха да се разплаче. Хълцаше и се опитваше да му обясни всичко, а той бършеше сълзите от очите й. Беше много развълнувана и ужасно разстроена. След като в продължение на три месеца се бе мъчила да се извинява на съпруга си и се бе опитвала сама да носи отговорност на бъдещото майчинство, сега изведнъж бентът се бе отприщил.

— Само не се вълнувай! — Нервната й възбуда растеше и той се опасяваше от последствията. Организмът й вече, беше понесъл достатъчно изпитания. — Всичко ще се оправи, ще видиш. — Той отмахна косата от лицето й и внимателно оправи завивките. Адриан приличаше на пребито дете, хълцаше като малко момиченце, което много е плакало. — Ще си родиш бебчето и всичко ще бъде прекрасно. — Наведе се над нея и внимателно я целуна по устните. И в неговите очи напираха сълзи. — Обичам те, Адриан… Толкова много те обичам… и теб, и бебето. — И беше напълно искрен.

— Как можеш да говориш така? — Стивън я бе изоставил заради това дете, а сега Бил, който едва я познаваше, й заявяваше, че я обича. — Та детето дори не е твое!

— Съжалявам, че не е — честно призна той и я погледна. После събра смелост и й каза точно каквото мислеше: — Може би някой ден, ако ми провърви, ще стане мое. — Нови сълзи се затъркаляха по бузите й. Не пророни нито дума, само стисна ръката му силно, затвори очи и кимна. После заспа, без да се пуска от него.

Докато Адриан спеше, Бил гледаше мониторите. Сестрата влезе на няколко пъти и го успокои, че всичко е нормално. По едно време той отиде за малко да види как са момчетата. Завари Томи също заспал, но изглеждаше добре. Бяха му сложили система с глюкоза и редовно следяха температурата му. Казаха на Бил, че привечер може да си го прибере. А Адам гледаше по телевизията повторението на стари детски филмчета.

— Как си, мой човек? — Бил седна до него в помещението с телевизора, а оттатък коридора се виждаше стаята, където спеше Томи.

— Как е Адриан? — тревожно попита момчето, но баща му изглеждаше много ведър и то веднага разбра, че с нея сигурно всичко е наред. Пък и доста преди това една сестра му бе казала, че „майка му“ се чувства значително по-добре. Не я беше поправил, вече беше достатъчно голям, за да се досети, че така е по-просто.

— Спи, но вече се оправя.

Бил цял следобед бе мислил какво да направят. Знаеше, че Адриан няма да може веднага да тръгне на път, особено като се има предвид бременността й. Пък и палатката не изглеждаше подходящо място за нея. Това, което им трябваше сега, беше едноседмична почивка в някой хубав хотел, малко слънце и обслужване по стаите.

— Какво ще кажеш да отседнем в някой хотел, вместо да се връщаме в палатките? — Не му се щеше да разочарова момчетата, но сега носеше отговорност и за нея, особено след това, което бе направила за Томи. Този ден можеше да завърши трагично за всички тях и Бил беше сигурен, че ако тя не бе проявила такава бърза реакция и такава упоритост в усилията си да спаси детето, Томи сега нямаше да е с тях. Вечно щеше да й бъде задължен. Но сега трябваше да помисли и за Адам, той изглеждаше малко изваден от равновесие. — Много ли ще бъдеш разочарован, ако прекараме тази ваканция при малко по-цивилизовани условия?

Без да се колебае, Адам енергично поклати глава.

— Толкова се радвам, че и двамата са добре! Само да я беше видял, татко! Щом течението започна да влачи Томи, тя се стрелна като мълния. Предполагам, че е искала да го изпревари, за да може да го спре, но тогава не се досетих. И успя. Но беше толкова ужасно! — Думите го задавиха. — Те все по-често потъваха и в началото никой не им помагаше. Тя все го избутваше нагоре, а течението, точно където бяха, постоянно я дърпаше надолу. После тя пак го изхвърляше нагоре и пак потъваше. Ужасно беше… — Зарови лице на гърдите на баща си и Бил дълго го държа в прегръдките си.

— Преди всичко Томи изобщо не биваше да се отделя от нея. Какво направи той, по дяволите?

— Сигурно е зяпал лодките или нещо такова. Беше се навел над реката и падна.

— Ще трябва да си поговорим за това, когато се събуди. — Отиде да погледне спящото дете. Цветът на лицето му беше хубав, дишането и температурата му бяха нормални. Изглеждаше добре и по цялото му имаше само няколко драскотини. Трудно беше за вярване, че е същото дете, което едва преди няколко часа беше цялото посиняло. Бил знаеше, че няма да забрави тази картина, докато е жив.

По-късно проведе няколко телефонни разговора и направи резервация за голям апартамент в луксозен хотел. После се върна да провери как е Адриан и да говори с лекарите. Тя още спеше и не искаха да я будят. Трябваше да положат още грижи за някои от нараняванията й и смятаха, че ще може да напусне болницата на следващия ден, ако не възникнат неочаквани проблеми. Искаха да се уверят, че няма да развие пневмония и няма да се получат усложнения с бременността. Засега изглеждаше, че нещата вървят към подобрение.

Бил им каза, че скоро ще се върне, отиде да се обади и на Адам, а после се върна с такси до палатките. Огледа се и се разтрепери, като си помисли колко безгрижен и прост му се бе струвал животът тази сутрин. А после двама от тези, които обичаше, за малко не бяха загубили живота си… трима, като се брои и бебето. Изпитваше благоговение и благодарност. Олекна му, когато опакова всичко и потегли към хотела. Бяха му запазили хубав двустаен апартамент и вече беше решил, че ще спи на дивана. Искаше да наглежда през нощта Адриан и да е сигурен, че ще я чуе, ако го повика. Би предпочел да спи в същата стая, но се боеше да не разстрои децата.

Остави багажа и веднага се върна в болницата. Изненада се, като видя, че е шест часът и момчетата вече вечерят.

— Къде беше? — попита Томи. Бяха му махнали системата и си бе същият както преди. Адам му направи забележка да престане да яде с пръсти картофеното си пюре. Детското отделение беше почти празно. Имаше едно момченце със счупен крак, едно със счупена ръка, едно след лека автомобилна злополука, на което се бе наложило да направят няколко шева и да го наблюдават за евентуално мозъчно сътресение, и спасеният след падането в реката Томи. Другите деца бяха по-големи и разговаряха помежду си по време на вечерята.

— Ходих да наема стаи в хотела — обясни му Бил. — През целия следобед идвах да те наглеждам, но ти непрекъснато спеше. — Наведе се да го целуне и усети, че е гладен. Не беше хапвал нищо от закуската, която рано тази сутрин беше приготвила Адриан.

— Добре ли е Адриан? — Личицето на Томи помръкна от тревога, но Бил побърза да кимне.

— Ще се оправи. И тя се безпокоеше за тебе. Доста се е удряла, докато се е опитвала да те спаси. Което ми напомня да те попитам, младежо, какво търсеше сам извън вира?

Очите на Томи станаха огромни и се напълниха със сълзи. Знаеше каква роля бе изиграл в цялата история и беше достатъчно голям, за да разбере, че по негова вина и той, и Адриан едва не се бяха удавили. Дълбоко се разкайваше.

— Съжалявам, татко… честно…

— Зная, че съжаляваш, сине.

— Може ли вече да я видя?

— Вероятно утре. Сега е съвсем отпаднала. Дано я пуснат от болницата, за да можем да си я вземем с нас в хотела.

— Мен ще ме пуснат ли тази вечер?

— Ще видим.

Искаше му се да прекара нощта при Адриан, но не можеше да остави децата сами в хотела. Дори и да останеше в болницата, Томи очакваше баща му да спи при него. Вече им бяха казали, че Адам трябва да напусне през нощта, тъй като не е пациент. Така че Бил нямаше друг избор, освен да ги заведе в хотела и да се върне сутринта за Адриан.

Тя като че нямаше нищо против. Когато Бил се върна да я види, изглеждаше толкова изтощена от изпитанията, които бе преживяла този ден, че едва се събуди да му каже няколко думи, преди отново да заспи. Сестрата го подкани да си върви.

— Тя дори няма да разбере, че сте си отишли, а когато се събуди, аз ще й обясня — обеща сестрата. — Пък и ако иска може винаги да ви се обади по телефона.

Бил остави телефонния номер на хотела и номера на стаята и отиде да вземе момчетата. След час те вече скачаха по леглата, гледаха телевизия и Томи искаше да си поръча да му донесат в стаята шоколадов сладолед. Трудно беше да се повярва, че тази сутрин едва бе оживял.

Бил го изкъпа и сложи и двамата да си легнат. После, капнал от умора, се изтегна в предназначената за Адриан стая. Не можеше да си припомни по-тежък ден в целия си живот. Непрекъснато виждаше пред очите си зловещата картина на безжизнените им тела и наведените над тях горски полицаи и санитари… сирените… звуците… израза на лицата им. Знаеше, че още години ще сънува кошмари за това. Както си мислеше за Адриан, почувства, че тя му липсва и че жадува да я прегърне. Толкова много неща искаше да й каже, толкова много им предстоеше да разберат един за друг, да направят и да открият заедно… А после щеше да дойде бебето. Той не знаеше дори колко е напреднала бременността й. Единствената информация, с която разполагаше, бе предположението на лекаря, но нямаше представа кога трябва да роди. Забележително беше колко внезапно в живота му бе навлязло ново човешко същество… ново предчувствие за бъдещо щастие. Беше я обичал и преди, но сега я обичаше двойно повече. И както си мислеше за всичко това, легнал на предназначения за нея креват, телефонът иззвъня.

— Ало? — Гласът му беше пресипнал от лежането и мислите за преживяванията от изминалия ден, но чу гласа й и се усмихна. Адриан му се обаждаше от болницата. Беше се събудила и не го бе намерила до себе си. Беше почувствала нужда от него, точно както и той от нея. От сутринта насам между тях се бе породила нова, здрава връзка.

— Къде си?

— Тук, в твоето легло — каза с усмивка той. — Съжалявам, че теб те няма в него. — Като се има предвид целомъдрието на отношенията им, това като че ли беше доста дръзко, но Бил се надяваше, че след всичко, което бяха преживели, тя няма да му се разсърди. Почти имаше чувството, че са женени и тя току-що му е съобщила, че ще си имат бебе.

— Там чуват ли се мечки? — пошегува се тя. Гласът й още беше дрезгав, но значително по-силен.

— Нито мечки, нито койоти. — При цената, която бе платил за този апартамент с изглед към езерото, би следвало да се чува само шум от норки и ролс-ройси. — Но е много пусто без теб — каза той.

— И тук е пусто. — В болницата й беше много неприятно и Бил наистина й липсваше. — Как са момчетата?

— Спят, надявам се. Сложих ги да легнат още преди час. Ако не са заспали, не искам и да зная. — Беше изморен почти колкото нея. После нежно се усмихна и попита: — Как е бебчо?

— Добре, предполагам. — Малко се притесняваше да говори с него на тази тема. Това беше нещо ново за нея. През всичките тези месеци нарочно се бе опитвала да не мисли за бременността си, а ето че сега тя бе станала център на вниманието им. — Толкова ми е необичайно. Още не съм свикнала.

— Ще свикнеш. Впрочем, кога трябва да родиш?

— В началото на януари. На десети.

— Точно за четирийсетия ми рожден ден. Всъщност, роден съм на Нова година.

— Звучи много приятно.

— Раждането на детето също — нежно каза той. — Откога дори не съм и мислил за бебета! Напомня ми за времето, когато Адам и Томи бяха малки. Толкова бяха сладки! И това ще бъде хубаво, ако прилича на тебе.

Адриан не можеше да повярва на ушите си. Мъжът, който го бе създал, я бе напуснал разярен, а този едва ли не съвсем чужд човек, когото познаваше само от три месеца, беше във възторг, че тя ще си има бебе. Това я накара изведнъж да се почувства защитена, щастлива и много по-малко самотна.

— Защо си толкова добър с мен? — Какво ли иска той? Кога ли ще я нарани? Просто не е възможно да е такъв. Или се лъже?

— Защото го заслужаваш.

Тя внезапно се разсмя.

— Ти просто ме използваш като материал за сериала. — И като си спомни абсурдното съвпадение между извънбрачната бременност в сериала и нейното собствено положение, още по-силно се разсмя.

— С вас наистина не може да се скучае, госпожо Таунсънд. Или да ви наричам с някое друго име? — Не знаеше дали тя ще промени името си.

— Моминското ми име е Адриан Томпсън. — И щеше да й се наложи пак да се върне към него, след като бебето така и така нямаше да носи името Таунсънд. Но дотогава имаше още много време. — Нямам търпение тази нощ да свърши. Тук е толкова потискащо!

— Само почакай да видиш стаите ни в хотела!

— Нямам търпение. — Чувстваше се така, сякаш й предстоеше да замине на сватбено пътешествие, само дето в ръката й още беше забодена иглата на системата и още й подаваха кислород през две тънки тръбички точно под носа й, а лицето и ръцете й изглеждаха като след схватка с котки. Спомни си, че някои от драскотините бяха от Томи. Невероятен ден беше, чудо, което се бе случило с всички тях и те всички изпитваха повече или по-малко страхопочитание пред щастливия край. В последна сметка се бе получило нещо хубаво. Бил беше разбрал за бебето. И не беше я отпратил… и… дори й бе казал, че я обича. Адриан се усмихна сама на себе си.

— Ще се видим утре. Сега си почивай — прошепна нежно в слушалката той. Беше късно и сякаш целият свят бе притихнал. — Липсваш ми…

— И ти ми липсваш, скъпи, лека нощ! — прошепна тя от болничната си стая в Тръки.

— И не забравяй — напомни й с усмивка той — колко много те обичам.

20

А на следващия ден Бил дойде да наеме Адриан от болницата и доведе със себе си момчетата. Бяха купили цветя, балони и голям плакат с надпис „Благодаря!“, който Томи настоя да носи лично. Докато й помагаха да се качи в колата, приличаха на щастливци, спечелили джакпот от казиното. Бяха я изписали, но тя все още беше слаба, така че си отидоха право в хотела, та да може да си почива. Бил я настани в един шезлонг на терасата с възглавници зад гърба. Луксозната обстановка я бе изненадала приятно и тя на четири очи му призна, че тук й харесва доста повече, отколкото на къмпинга. Той се разсмя и отвърна, че някои хора били готови да направят какво ли не само и само да не спят на палатка, а тя се била отличила в това отношение. Само за един ден успяла без малко да загине, да спаси Томи и да си признае, че е бременна.

Поръчаха да им донесат обеда в стаята, а после Бил отиде с децата за риба. Хванаха три парчета и ги занесоха в кухнята на хотела, да им ги изчистят и приготвят. Това беше идеалното решение.

— Обичам да къмпингувам така — обяви Адриан, когато пристигнаха подносите с тъй наречената „тяхна риба“, залята с апетитен маслено лимонов сос. Бил и момчетата бяха убедени, че наистина е тяхната, а Адриан подозираше, че не е. След това гледаха по телевизията стари филми и всички си легнаха рано.

През цялата нощ Адриан непрекъснато се будеше, долавяше някакъв шум в стаята и всеки път виждаше до леглото си Бил дошъл да провери дали е добре и да я попита няма ли нужда от нещо. Благодари му на закуската следващата сутрин.

— Не е нужно да се безпокоиш за мен. Добре съм.

— Искам да съм сигурен. Току-що излизаш от болницата. — Държеше се като квачка, но тя намираше това очарователно и й беше много приятно.

— Чувствам се превъзходно.

Но Бил забелязваше, че когато се разхожда из стаята, още не се движи с обичайната си енергичност, а и не проявяваше никакво желание да излиза навън. Бяха й необходими цели четири дни, за да заприлича най-после на себе си, а тогава ваканцията беше вече почти свършила. Но прекараха приятни часове в разходки покрай езерото. Стояха далеч от реката и бързеите и момчетата повече не споменаха за спускане с лодки.

Вместо това посетиха националния парк Шугър Пайн Пойнт и останаха очаровани от него. Отидоха с колата до Скуо Вали, качиха се до върха със ски лифта и пак слязоха с него. Беше прекрасно. Когато дойде време да си заминават, Адриан и момчетата бяха вече първи приятели. Сякаш винаги я бяха познавали. Още доста преди това те се бяха обадили на майка си и й биха разказали за произшествието с Томи и за подвига на Адриан. Лесли бе настояла да говори лично с нея и да й благодари. Само при мисълта какво е можело да се случи, бе плакала много. Адриан я намираше приятна.

— Изглежда симпатичен човек — рече след това тя на Бил. — И ми се струва, че още те харесва.

— Да, така мисля. И аз я харесвам, макар понякога, когато стигнем до разногласия във връзка с момчетата, да се вбесяваме взаимно. А пък съпругът й е жива досада. Въобразил си е, че Калифорния е нецивилизовано и лишено от култура място, а и за мен мисли горе-долу същото — заради сериала. Но ми се струва, че Лесли не му разрешава да говори много-много на тази тема. Така поне твърдят момчетата. Очевидно другите им две деца са много, много възпитани. И двете са момиченца, на четири и на пет годинки, а той ги кара да свирят на роял и на цигулка. Представям си какво ги чака след няколко години! — Бил се ухили. — Ти какво ще кажеш?

— Съгласна съм с теб — усмихна се тя. — Но все пак Лесли ми се струва много мила.

— Сигурно е търсила някого, който да е напълно различен от мен… или от това, което представлявах тогава… Искала е мъж, който да прекарва много време вкъщи, да се владее, да не е така импулсивен и може би да не е толкова жизнерадостен. И като че ли си го е намерила.

— Много лошо! — каза, без да мисли Адриан, а после се разсмя. — Исках да кажа само, че мъж като теб май е за предпочитане.

— Много ти благодаря. — Наведе се над нея, както беше седнала, и я целуна. С ъгълчетата на очите си видя как Томи се кикоти в другия край на стаята. После отново съсредоточи вниманието си върху Адриан. През последните няколко дни главата му гъмжеше от въпроси. — Какво ще стане, когато се върнем, Адриан? С нас, имам предвид.

— Не зная. — Погледна го в очите. Тя също желаеше всичко да се изясни, но още не беше сигурна в себе си. — Ти какво искаш да стане?

Струваше й се, че се досеща, но предпочиташе той да й го каже, а после трябваше да помисли какво ще прави със Стивън, ако някога се появи отново. Не беше честно да се впуска в интимни отношения с когото и да било, при положение че от самото начало знае, че ще приеме Стивън, ако той реши да се върне. Чувстваше се задължена към него и към детето. От друга страна, не можеше и вечно да го чака. В момента той дори не желаеше да говори с нея, по всякакъв начин показваше, че я напуска завинаги, и ако наистина беше така, тя трябваше да продължи да живее.

— Какво искам да стане ли? — Бил се замисли за минута. После се усмихна. — Искам щастлив край, предшестван от щастливо начало. Мисля, че сме на път към щастливото начало, а ти? — Тя кимна. — И искам да прекарвам времето си с теб, да ходим на разни места, да бъдем заедно и да вършим всичко заедно, когато не сме на работа. Искам да те опозная. Мисля, че вече те познавам, но искам да науча за теб още повече. Искам ти да ме опознаеш. Искам да бъдем… — търсеше подходящите думи и не сваляше очи от нея — ами, нещо много специално. — Усмихна се и продължи: — А през януари — едва не се задави, като го казваше — искам да се грижа заедно с теб за бебето. Това е нещо вълшебно, Адриан… и искам да го споделя с теб, ако съм такъв щастливец, че още да имаш нужда от мен.

— Не ти, аз ще съм щастливката — каза тя със сълзи в очите. — Защо си готов да направиш всичко това за мен? — попита тя, все още малко несигурна, все още озадачена. След всичко, което Стивън й бе причинил, когато я напусна, й беше много трудно да повярва, че е намерила човек, който желае да остане с нея.

— Защото те обичам — простичко отвърна той. — И искам да знаеш, че за мен това е истинско ново начало. От години с никого не съм бил сериозно обвързан. Може би още откакто рухна бракът ми. И се бях заклел пред себе си, че никога повече няма да имам деца… Не искам да обикна твоето дете… а после да го загубя, ако ти ме напуснеш. Но съм готов да поема този риск, само бъди откровена с мен. Дори ако твоята откровеност се свежда до това, че искаш да си запазиш свободата на действие, тъй като смяташ, че съществува възможност Стивън да се върне, когато бебето се роди. Реших, че засега съм готов да поема този риск. Това е най-честният отговор, който мога да ти дам. Готов съм да поема риска и да бъда до теб. Само не забравяй да ми казваш какво става, както беше забравила да споменеш, че си бременна.

— Не бях забравила — поправи го тя и той се засмя.

— Да, зная. Просто не ми го каза. Дребен пропуск. И как щеше да ми го обясниш след няколко месеца, след като си ми опропастила къщата с твоя апетит? — Много обичаше да се шегува с нея и тя хвърли салфетката по него.

— Не ям чак толкова много!

— Ядеш, ядеш, но така и трябва. Бебето има нужда от храна.

Тя стана сериозна.

— Не те ли плаши този риск? Ами ако той се върне? Длъжна съм да му дам възможност да живее с детето си, дължа го и на малкото.

— Не съм съгласен с теб. Не мисля, че му дължиш каквото и да било, след като той се е отнесъл с теб по този начин. Но щом ти смяташ така, принуден съм да се съобразявам. Просто не вярвам, че той ще се върне. Човек, който е в състояние да стигне дотам, че да се откаже от родителските си права в един щат, където практически можеш да извършиш масово убийство и пак да не ги загубиш, не възнамерява да се върне и да бъде баща на детето си. Но може и да греша. Казах ти. Готов съм да поема този риск. Защото те обичам.

След тези негови думи тя стана от мястото си и отиде да го целуне. През последните два дни се бе почувствала по-добре и откраднатите им целувки криеха все по-голям заряд от страст. Питаше се какво ли още ги очаква след връщането им в Лос Анжелос, но докато момчетата бяха тук, този въпрос не стоеше на дневен ред.

Прекараха последната си вечер в хотела спокойно, бъбреха на терасата, гледаха звездите и се държаха за ръце. Изведнъж той се разсмя и я погледна. Чувстваше се необикновено щастлив.

— Даваш ли си сметка колко ненормално е това. Влюбен съм в жена, която е бременна в четвъртия месец! Можеш ли да си представиш колко ще е смешно, когато престанеш да си виждаш краката? Има да се говори за днешната романтична любов! — Тя също прихна, двамата седяха и се превиваха от смях над абсурдността на положението. — Почти като на филм… мъжът среща младата жена в супермаркета, влюбва се лудо в нея и пътищата им непрекъснато се пресичат. Тя е омъжена, но когато съпругът разбира, че е бременна — от него самия! — я напуска. Мъжът от супермаркета отново се появява и те се влюбват лудо един в друг. После младата жена се клатушка с надут корем и двамата с нашия герой изпълняват танц в стил Фред Астър — Джинджър Роджерс. Оженват се. Бебето се ражда. И живеят щастливо до края на дните си. Страхотно, нали? Може да го разработя за сериала. Обаче сюжетът е много постен. За да се пригоди за дневен сериал, ще се наложи Стивън да бъде убит, а пък бебето ще трябва всъщност да е от някого другиго, а после ще се окаже, че аз съм бил вече женен за сестра ти, или пък може да излезе, че съм ти баща. Много хубав нюанс. Ще трябва да се опитам да го включа някъде. — Сега Адриан се смееше на фантазиите му. Той имаше право. Ситуацията беше смешна. Но Бил си спомни за нещо по-сериозно: — Впрочем, кога ще бъдеш окончателно разведена? Преди или след раждането?

— Някъде по същото време, струва ми се. Не съм сигурна за точната дата.

— Хубаво ще е, ако можем да дадем на малкото друго име, а не Томпсън.

Не моминското й име. Тя се трогна от начина, по който го каза. Предлагаше й да се омъжи за него, макар и само за да не бъде детето й извънбрачно. Наклони се към него и го целуна.

— Бил, не си длъжен да правиш това.

— Зная, че не съм длъжен. Но дотогава може и да поискам. Ти също може да поискаш… ако изиграя правилно картите си и имам голям късмет. — Той примигна, а тя се облегна назад и отново се загледа в звездите. Искаше й се да знае отговорите на всичките въпроси. Но Бил бе готов да й остави вратичка, тя не можеше да иска нищо повече. Всъщност това беше много повече, отколкото изобщо се бе осмелявала да се надява. Беше се виждала във въображението си изоставена и отчаяно самотна до идването на бебето. И през ум не й бе минавало, че преди да роди ще се случи всичко това.

На следващия ден си тръгнаха от езерото и без да бързат се отправиха към Лос Анжелос. Отново преспаха една нощ в Сан Франсиско, а после потеглиха по Магистрала 5 и пристигнаха вкъщи точно навреме за вечеря. Адриан препече на скарата в жилището на Бил сандвичи със сирене, докато той приготвяше децата за спане. Те вечеряха, както си бяха с пижамите. Адриан им разказваше глупави историйки за репортерите и как веднъж хората от рекламите загубили едно прасе и то хукнало като обезумяло из цялата сграда, и как веднъж снимали бой с торти в ресторанта на телевизията, но актьорите така се увлекли, че били необходими цели две седмици, за да се изстърже всичкия крем от тавана. На Адам тази история му харесваше особено много, а Бил се подсмиваше, докато тя я разказваше. Всички малко съжаляваха, че вече са се прибрали. Особено пък тя, тъй като на следващия ден трябваше да се връща на работа. Бил възнамеряваше да си вземе още две седмици отпуск, за да се занимава с момчетата, но тя не можеше.

— Ще се виждаме ли всеки ден? — загрижено попита Томи.

— Ще минавам всяка вечер след работа. Обещавам.

Намеси се и Адам:

— Може ли да ти дойдем на гости в службата?

— Разбира се, но не е особено забавно.

И обикновено беше много заета, Бил го знаеше.

Той предложи през почивните дни да отидат до Дисниленд, така че Адриан имаше също какво да очаква. Чувстваше се потисната, че няма да бъде през цялото време с тях. Искрено се натъжи, когато сложиха децата да спят и свърши с четенето на любимите им приказки.

— Наистина не ми се тръгва — тихо каза тя на Бил, след като почистиха кухнята. Още не си беше ходила вкъщи, пътните й чанти стояха в коридора.

— Не си тръгвай тогава. Можеш да спиш в стаята за гости.

— Момчетата ще си помислят, че нещо не съм в ред. В края на краищата и аз имам жилище, в което да се върна, и не може да се каже, че е кой знае колко далеч.

— Е, та какво? Кажи, че си си загубила ключовете. — Много му хареса тази идея, на нея — също. Тя се изкикоти и се съгласи. След половин час вече седяха на дивана, тя — облечена в нощницата си и с един от неговите халати.

— Върхът на удоволствието! — смееше се тя. Той току-що бе направил огромна купа пуканки. — Чувствам се, сякаш отново съм дете и съм отишла да спя при някое приятелче.

Той невинно й се усмихна.

— Когато приятелчето е на моята възраст, му се казва по-иначе. — В края на краищата, вече наближаваше четирийсетте.

— Така ли? — хвана се тя. — И как?

— Струва ми се, че го наричат брак. — Тя млъкна и продължи да яде пуканки. Когато той отново дойде да седне, погледна я отгоре и й се усмихна. — Бракът може да бъде и нещо много приятно, ще знаеш. Особено между двама души, които са наясно какво правят и се обичат силно. Някой ден може да се класираме и по двата параграфа. Може дори да си имаме дете. Наше собствено, имам предвид. Нима това няма да е „по-иначе“? — Въпреки дългогодишните му резерви, изведнъж идеята му се хареса много. Но му харесваше, и мисълта за нейното бебе, беше във възторг от нея, още откакто беше разбрал. Непрекъснато й даваше наставления какво трябва да прави за него.

— Какво мислиш ще кажат момчетата?

— С положителност ще се изненадат — захили се той и й подаде шепа пуканки. — Децата не възприемат нещата по този начин. Можеш да чакаш, докато влезеш в седмия месец, преди да им съобщиш, и пак ще ги изненадаш. Докато не им отвориш очите, ще смятат, че просто си напълняла.

— Звучи логично. И аз мислех така… докато не направих теста.

— Беше ли изненадана? — Любопитен беше да научи.

— Малко или много. По-скоро малко, отколкото много. Тогава си внушавах, че съм потресена. Но сега ми се струва, че не съм била. Просто съм се страхувала от реакцията на Стивън.

— Кога му го съобщи?

— Когато се върна от едно пътуване. И той, меко казано, не изпадна във възторг.

Тази нощ Адриан спа в стаята за гости, а на сутринта момчетата влязоха и се хвърлиха върху нея от радост. Бяха очаровани, а не шокирани, че е останала. Искаха да спи тук всяка нощ, но тя им каза, че трябва да се прибира в собственото си жилище. Всъщност, трябваше да се върне още тази сутрин, за да се преоблече за работа. Адам и Томи отидоха с нея. Изненадаха се, че у тях няма никакви мебели. Томи започна да се оглежда с явно неодобрение.

— Защо живееш така? — попита той. — Нямаш дори диван! — За него това беше необходимият минимум. А на Адам му стана мъчно за нея. Помисли си, че сигурно е много бедна и не може да си купи диван и че Бил е трябвало да й даде поне един. Но тя побърза да ги успокои.

— Съпругът ми взе всичко, когато си отиде — обясни им тя.

— Много подло е постъпил — рече Томи и тя не му възрази.

— Защо не си си купила други? — попита Адам.

— Не ми остана време. Той не си отиде много отдавна.

— Преди колко време? — намеси се отново Томи.

— Преди около два месеца… а, не… май преди три.

— По-добре да си купиш някои неща — строго й препоръча Томас Тайпин.

— Ще се постарая. Възможно е тази къща да придобие приличен вид, още преди да дойдете следващия път.

После се качи горе да се преоблече за работа, и когато слезе отново, Адам подсвирна. Беше облякла семпла черна ленена рокля, но кройката беше много хубава и подчертаваше краката й. Те бяха горе-долу всичко, което беше останало от фигурата й.

— Знаеш ли, трябва да минеш на диета — рече Адам. — Мама така направи. И сега изглежда прекрасно. И ти ще бъдеш много хубава, ако свалиш няколко килограма… Искам да кажа, и сега си хубава… само че… знаеш ли, ще изглеждаш още по-добре, ако отслабнеш малко около кръста.

Адриан понечи да се засмее на думите му, но после се престори, че го приема много сериозно, и точно в този момент се появи Бил, който беше дошъл да ги вземе.

— Всичките ми проблеми вече са решени — обясни му тя. — Имам нужда от диван и трябва да се подложа на диета. — Едва се сдържаше да не прихне, а Бил неодобрително погледна двамата й млади приятели.

— Ти ли каза това на Адриан? — попита той Томи.

— Не — бързо заглади положението тя, — заедно стигнахме до това заключение. Те са прави. — Естествено не им беше казала, че след два месеца ще трябва да обяви апартамента за продан и че ще има бебе.

После отиде на работа. Без тях денят й се стори безкраен. Много й беше приятно, когато се върна вечерта, и седя с тях колкото можеше по-дълго, но се прибра да спи вкъщи, защото реши, че Бил трябва да остане малко насаме с децата си. В Дисниленд прекараха също чудесно. Така и не усетиха кога настъпи последният ден. Бил заведе всички в „Спаго“ на прощално угощение, но настроението беше под нулата. На Бил и Адриан им беше много мъчно, че децата си отиват, а и момчетата бяха безутешни, че се разделят с тях. Като си лягаха тази вечер, и двамата се разплакаха. На следващия ден Адриан отиде с Бил на летището, за да не се чувства чак толкова самотен. Малките личица бяха посърнали. Момчетата им махаха до последния момент, преди да се качат на самолета. Обещаха да им позвънят още в мига, в който влязат вкъщи, и изобщо често да се обаждат. На раздяла Томи шепнешком още веднъж благодари на Адриан, задето го бе спасила. И двамата я целунаха за довиждане и тя плака не по-малко от тях. След като ги изпратиха, тя се почувства като след погребение, а Бил направо приличаше на мъртвец.

— Не можах да свикна с това — каза Бил, когато тръгнаха обратно към колата. Бяха пътували до летището с любимото му комби. — Преди едва не умирах, когато се сбогувах с тях. И сега не е много по-различно. — Седнаха в каната, той се обърна към нея и потърси утеха, като я прегърна. Но тя не можеше да каже нищо, за да облекчи болката му, не можеше да върне времето преди Деня на благодарността. — Точно затова не исках никога повече да имам деца. Не исках никога повече да ги губя. — И все пак… беше готов да сподели грижите и радостите по бебето с нея… и да се лиши от него, ако тя се върне при Стивън. Бил Тайпин беше наистина смайваща личност.

21

Когато се прибраха след заминаването на момчетата, тишината в апартамента на Бил беше оглушителна. Бил имаше вид на човек, погребал най-добрия си приятел, и Адриан правеше отчаяни опити да го разсейва. Дори си предложи услугите да приготви вечерята.

— Защо не погледаш телевизия, докато забъркам нещо — каза тя и той впери празен поглед в екрана, без да престава да мисли за децата. Тя затрополи из кухнята. Бил я слушаше с половин ухо, но накрая все пак му направи впечатление, че всичко пада от ръцете й. Най-напред изтърва металната купа за разбиване, после се чу дрънчене на тигани, блъскане на шкафове и Бил започна да се усмихва на себе си. Адриан беше изключително способна във всичко, но не и в кухнята.

— Имаш ли нужда от помощ там? — извиси той глас над трясъка и тя му отговори сякаш малко разсеяно:

— Не, мога и сама. Къде държиш ванилията?

— Какво правиш?

— Лазаня — отвърна тя и изтърва още три тенджери, блъсна наново вратата на фурната и в този момент той се появи на прага на кухнята, ухилен до уши.

— Не ми е приятно да ти го казвам, Адриан, но в лазанята не се слага ванилия. Поне според моята рецепта. Сигурно правиш нещо друго. — Той изглеждаше силно развеселен, а тя — напълно объркана. Беше извадила на плота и последната купа, и последната тенджера, и последната тава, а като че ли и всичките тигани, но той предпочете да не прави забележки.

— О, я млъквай! — каза тя, като видя израза на лицето му и махна с лакът косата от очите си. — Зная, че в лазанята не се слага ванилия. Правя орехови сладки с шоколад. За десерт — обясни му тя. — И царска салата.

— Звучи апетитно. Трябва ли ти помощ?

— Не, всъщност ми трябва готвач — неловко се захили тя. — Какво ще кажеш за един сандвич? — Той вече се смееше, влезе в кухнята и я прегърна. Не беше оставал насаме с нея в истинския смисъл на думата, откакто момчетата бяха пристигнали и откакто й беше казал, че я обича. Децата прекараха с него един месец и през това време се бяха случили много неща.

— Искаш ли да излезем? — попита той, като вдишвате аромата на блестящата й тъмна коса. — Можем да отидем в „Спаго“. — Той беше един от малцината, които влизаха там, когато си пожелаят — числеше се към елита на Холивуд. А повечето простосмъртни бяха готови да извършат убийство, само и само да попаднат в „Спаго“. — Или аз да приготвя нещо? Какво ще кажеш? — Харесваше му идеята да си остане вкъщи с нея, пък и се беше настроил за една спокойна вечер. Беше събота и всички ресторанти в града щяха да са претъпкани.

— Не — заинати се тя, като гледаше бъркотията, която беше направила. — Казах, че аз ще приготвя вечерята, и държа на думата си.

— Имаш ли нещо против да ти помогна малко? Ще отговарям за сосовете.

— Добре — палаво му се усмихна тя. — Само ми кажи как се прави лазаня.

Бил подигравателно й се изсмя и започна да раздига съдовете. С общи усилия приготвиха салата и той изпече на скарата няколко пържоли. Докато работеха, бъбреха за момчетата, за сериала и за новия сезон. Сезоните не влияеха на дневния му сериал както на вечерните. През лятото не се даваха повторения, но той се излъчваше на живо през цялата година. Все пак трябваше малко да се поосвежи и разнообрази и Бил непрекъснато разработваше нови обрати и допълнителни интриги. Бяха прекарали доста време в разговори на тази тема. Бил харесваше нейните хрумвания, тя бе нахвърлила някои бележки и му ги бе дала и той беше приятно изненадан от тях. Седнаха да вечерят и отново започнаха да ги обсъждат.

— Съгласен съм с теб, Адриан — тя току-що бе развила една интересна мисъл, — но първо ще трябва да се роди бебето на Хелън. За по-нататък идеята за отвличането като че ли ми допада. Бебето изчезва… оказва се, че го е отвлякъл някой, който мрази Джон и това няма нищо общо с нея, или… — Той присви очи, докато всичко добиваше очертания в главата му. — Или… всъщност го е извършил истинският баща, който го взема… и след страхотно преследване през много щати и всевъзможни премеждия… накрая го намираме, както и детето, естествено, и тогава разбираме кой всъщност е бащата. — Бил имаше доволен вид и Адриан го гледаше с възхищение. Чудеше се как непрекъснато носи в мислите си съдбите на всичките тези хора и като че ли започваше да й става ясно.

— Впрочем, кой е бащата на бебето?

— Още не съм разбрал.

Адриан се разсмя на отговора му.

— Тя е вече бременна, а ти не знаеш, кой е бащата? Ужасно!

— Какво да ти кажа? Така стоят нещата с любовните романи в наши дни.

— Без изключение.

— Всъщност обратът, който ти предложи вчера, ми харесва, защото ако избера приемлив и симпатичен герой, когото зрителите харесват, сериалът ще носи добри пари.

— Какво ще кажеш за Хари — подхвърли Адриан.

— Хари ли? — Бил изглеждаше изненадан, никога не би се сетил за него. Хари, овдовелият съпруг на най-близката приятелка на Хелън, твърде много биеше на очи, но при все това беше обвит в някаква атмосфера на дискретност. Предложението беше много сполучливо. Джон бе осъден на доживотен затвор за двете убийства, разумно беше Хелън да се обвърже с някого, за когото впоследствие може да се омъжи. — Прекрасна идея! — Актьорът, който изпълняваше ролята на Хари, щеше да бъде във възторг. От месеци, откакто беше починала съпругата му, неговата роля ставаше все по-незначителна, а всъщност беше много талантлив. — Адриан, ти си гений!

— Да — сладко му се усмихна тя, — и съм фантастична готвачка, не мислиш ли?

— Абсолютно. — Той се наведе над масата с широка усмивка и я целуна. Толкова беше приятно с нея, чувстваше се така непринудено и беше възхитен, че тя не се отнася с презрение към сериала. Дори имаше впечатлението, че й харесва. — Можеш ли да си представиш да работиш в някоя програма като тази? — Напоследък, откакто тя започна да дава такива полезни идеи, му минаваха подобни мисли.

— Не съм мислила за това. Не ми е оставало време от изнасилванията, убийствата и природните бедствия в истинския живот. Но да се работи по сапунена опера сигурно е много по-забавно. Защо, да не би да ме вербуваш?

— Може и това да стане. Ще проявиш ли интерес?

— Сериозно ли говориш? — Тя учудено го погледна и той кимна. — Много би ми било приятно.

— И на мен. — Беше във възторг от мисълта да работи заедно с нея.

Но и двамата трябваше първо да се съобразят с много други неща, и тя го знаеше. Подготвяше се за развода заедно с адвоката, който Бил й бе наел, а през януари трябваше да се роди бебето. Беше вече решила да си вземе отпуск, но още не бе казала на колегите си. Може би след това щеше да премине на работа при Бил, вместо да се връща в новините. Без съмнение, идеята беше примамлива. Докато отпиваше от капучиното, което Бил беше направил, тя се замисли над нея и разбра, че наистина й допада. Беше малко страшничко да преплитат едновременно и работата, и личния си живот, но можеше и да потръгне. Във всеки случай си струваше да помисли.

— Има ли нещо, което не умееш да правиш? — с възхищение го попита тя, като седна на един стол и се загледа в него. Мислеше си колко хубаво би било да работят заедно.

— Да — каза той с мека усмивка и се наведе да я целуне нежно по устните, — да раждам деца. И като стана дума, ти как се чувстваш?

Беше й неловко, когато той питаше за здравето й. Все още не беше съвсем готова да разговаря с него за бременността си. И все пак, откакто бе научил, той се държеше толкова мило! Но й се струваше странно да обсъжда с него бъдещото си майчинство, нали то беше най-дълбоката, най-съкровената й тайна!

— Добре съм — успокои го тя.

Чудно, нямаше никакви лоши последици от суровото изпитание на езерото Тахо. Веднага, след като се върнаха, посети своя лекар и той забеляза шевовете на ръката й, но драскотините и охлузванията бяха изчезнали, от мозъчното сътресение нямаше и следа, за бебето нямаше никаква опасност. Беше наистина смайващо. Лекарят едва бе повярвал. Каза, че очевидно бебето й е удивително устойчиво, и Бил изпита голямо облекчение, като чу това. Държеше се, сякаш е негово, и винаги, когато заговореше за него, Адриан се чувстваше трогната.

— Страх ли те е, Адриан? От това, че си бременна? Винаги съм си мислил, че сигурно е страшничко. Толкова е странно! Любиш се с някого и малкото семенце започва да расте и става малко човече, като че си го глътнала или нещо такова. То расте и расте вътре в теб, докато започнеш да изглеждаш, сякаш всеки момент ще се спукаш. И тогава идва най-трудното. Трябва да го извадиш на бял свят. Сигурно наистина е страшно. От психическа гледна точка имам предвид. Физически нещата все някак се нареждат. Винаги ме е впечатлявало как мъжът си мисли: „Господи, ако бях на нейно място, никога нямаше да повторя“. А жената, която току-що е родила, след два часа казва, че не е било чак толкова трудно и че е готова веднага да роди отново. Наистина забележително! Не си ли съгласна?

— Напълно. Всичко това ми е малко непривично. Още повече, че нямаше с кого да разговарям за моята бременност и в по-голямата част от времето, тя сякаш изобщо не съществуваше. Едва сега започвам да разбирам, че повече не мога да се правя, че не я забелязвам, и ще трябва да приема фактите такива, каквито са.

Бил й подаде още едно капучино, тя го разбърка и отпи пяната от горещото мляко, наръсена с настърган шоколад. Той определено беше много по-добър готвач от нея.

— Усещаш ли то вече да се движи? — Тя поклати глава. — Толкова е прекрасно, когато започне. Животът… — Седна и я погледна влюбено. — Такова чудо е, нали? Гледам момчетата и още си мисля какво чудо са те, макар че вече са толкова големи, с рошави глави, съдрани на коленете дънки и мръсни гуменки. За мен те са великолепни. — Това беше едно от нещата, заради които го бе обикнала. Той беше така земен, така добър и така мил, но и толкова сериозен за нещата, които наистина имат значение, като приятелството, любовта, семейството, искреността. Харесваше неговите приоритети, нещата, на които държеше. За разлика от Стивън, който беше избягал пред изпитанието на бащинството и не желаеше да дава никому нищо — пълна противоположност на всичко, което Бил смяташе за най-важно в живота. Тя още не можеше да повярва, че е имала щастието да го срещне.

А Бил слагаше чашите в мивката и се обърна към нея с плаха усмивка. Очите им се срещнаха и тя почувства, как невидима сила я тегли към него. В него имаше някакъв магнетизъм, който неизменно я привличаше.

— Да? — Беше разбрала, че той се готви да я попита нещо и Бил се засмя на прозорливостта й.

— Исках да ти задам един въпрос, но не бях много сигурен, че е уместно.

— За какво? Дали съм девствена ли? Да, всъщност съм девствена.

— Слава богу — въздъхна с облекчение той. — Не мога да понасям жени, които не са девственици.

— И аз.

Той се захили.

— В такъв случай… би ли останала за през нощта? Можеш да спиш в стаята за гости, ако наистина държиш.

Глупаво беше, имаше си собствен дом, хей там на другия край на комплекса. Но бе изкушена да остане с него. Вкъщи се чувстваше толкова самотна, с тази единствена лампа в спалнята. Продължаваше да си повтаря, че няма смисъл да купува мебели, след като щяха да продават мезонета. А стаята за гости на Бил беше като закътано, уютно убежище, също като него — място, където можеше да се скрие от несгодите на света и да се радва на топлината от присъствието му.

— Изглежда малко глупаво, нали? — смутено попита тя. — Като че ли ще е по-добре да си вървя вкъщи.

— Помислих си… — За момент погледът му стана тъжен. — Тази нощ ще се чувствам самотен без момчетата.

Тя знаеше, че ще бъде така, и искаше да му помогне.

— Можем да си направим пуканки и да гледаме стари филми по телевизията.

— Готово. Купувам! — усмихна му се дяволито тя. Обичаше да бъде с него.

Бил зададе следващия си въпрос, като се правеше на сериозен:

— Интересува ме по чисто маркетингови съображения, би ли ми казала какво те накара да промениш решението си? Пуканките или старите филми? Добре ще е да ми кажеш, в случай че някой ден пак се опитам да те уговоря.

Тя се засмя безгрижно.

— Пуканките. И закуската на аванта утре сутринта.

— Някой да е споменавал нещо за закуска? — отправи й той недоумяващ поглед.

— Дръж се прилично, или ще ти направя лазаня… с ванилия!

— Точно от това се опасявах. „Ванилената девственица“ — страхотно заглавие за нов сериал… или пък само за един епизод… как мислиш? — Влязоха в хола, той се обърна и застана точно пред нея.

— Мисля, че си прекрасен — отвърна тя и гласът й прозвуча много нежно.

Той я прегърна и леко я целуна по врата.

— Радвам се да го чуя… защото аз пък мисля, че те обичам…

А тя знаеше, че го обича. Знаеше го вече от седмици, още от момента, когато се бе събудила в болницата в Тръки и той й бе казал, че обича и нея, и бебето. Беше й непривично да разговаря с него за това. Той, изглежда, разбираше много повече от нея от бременност и бебета. Това някак я успокояваше и тя започваше да се чувства зависима от него, харесваше й да го има около себе си.

— Какво ще кажеш, ако тази вечер гледаме телевизия в моята стая? — попита той.

Там имаше огромен телевизор, Бил и момчетата се накачулваха вечер на леглото и го гледаха. Няколко пъти и тя се бе присъединявала към тях, когато оставаше да спи в стаята за гости, но сега, когато тях вече ги нямаше, беше по-различно. В началото й беше малко неловко да се настани до него на кревата и да седи там сама с него, но трябваше да си признае, че й беше много приятно.

Облегна се на възглавниците и Бил включи телевизора с дистанционното управление, а после излезе да приготви пуканките. Адриан остана в стаята. Седеше и мислеше за него, за това, колко много означава той за нея и колко много я привлича. Беше странно да усещаш сексуално влечение към мъж, който не е съпругът ти, когато си бременна почти в петия месец. Но той я привличаше. Привличаше я извънредно силно и тя не знаеше как да му го покаже.

— Пуканките! — обяви Бил, когато след минута пристигна от кухнята с огромна метална купа. Пуканките пареха и бяха доведени до съвършенство с помощта на масло и сол.

— Върхът на удоволствието! — засмя се тя й се сгуши до него, а той превключи с дистанционното управление на друг канал, по който даваха само стари филми. В момента излъчваха някакъв с Кари Грант и Адриан настоя да го остави. — Чувствам се на седмото небе! — щастливо се усмихна тя, като хрупаше пуканки, а Бил се премести по-близо до нея и я целуна.

— Аз също — каза той и беше напълно искрен.

Тя беше най-добрият му приятел, но имаше и нещо повече. Усети, че не може да спре да я целува, докато тя похапваше пуканки и се преструваше, че гледа телевизия. Беше легнала по гръб върху възглавниците и не виждаше много ясно екрана, но това не я интересуваше особено. Започна да отвръща на целувките му и в нея се надигна такава страст, каквато дотогава не бе изпитвала. Той й прошепна:

— Взела ли си си хапчето?

Тя прихна и отново го целуна.

— Да, взела съм го — прошепна в отговор тя.

Думите, които си разменяха, преливаха от хумор, от любов и смях, но когато страстта ги завладя, и двамата станаха сериозни. Любовните терзания на Кари Грант бяха забравени. Бил остави купата с пуканки на пода, изгаси лампата и отново се обърна към нея. Тя беше толкова красива, толкова сексапилна и толкова нежна! Беше още облечена в свободно спускащата се от раменете рокля с цвят на праскова, с която бе дошла да изпратят момчетата на летището. Той започна бавно да я разкопчава, а тя плъзна търсеща ръце под пуловера му. Устните им се впиваха, разделяха се и пак се впиваха, той сякаш я изяждаше с целувки. Най-после лежаха голи в обятията си. Той престана да се владее, забравил всяка предпазливост, а нейното тяло затрептя като струна в ръцете му. Потънаха в бездната на любовта, сляха се в едно и сякаш часове наред останаха така, дарявайки си взаимно екстаз и удоволствие.

Никой от двамата нямаше представа колко е часът, когато накрая се отпуснаха един до друг, без да спират да се целуват, и зашепнаха в мрака.

— Толкова си красива! — каза той, пак докосна с ръце лицето й и пръстите му бавно се плъзнаха надолу. Тя имаше хубаво тяло и дори сега не беше трудно да се разбере колко стройна и гъвкава е, когато не е бременна. — Добре ли си? — Изведнъж се изплаши, че може да е наранил нея или бебето. За момент изобщо бе забравил за него. Но тя само се усмихна и го целуна по врата и по устните и погали с ръце мощните му гърди. Той я караше да се чувства щастлива и защитена.

— Ти си прекрасен! — Очите й грееха от любов. Той я гледаше омаян. Ръцете му обхванаха меката заобленост на корема й и тя изведнъж се намръщи и го погледна особено. — Ти ли направи така?

— Как?

— Не зная… сякаш усетих нещо… Не съм сигурна какво беше… — Беше като някакво потрепване и Адриан си помисли, че е от ръцете му, но те бяха неподвижни. Тогава и двамата в един и същи миг се досетиха какво е. Тя бе усетила за пръв път движението на плода. Сякаш накрая любовта им го бе съживила. Сега вече бебето беше негово, тяхно, защото той го искаше и защото обичаше Адриан.

— Нека да пипна! — Той отново сложи ръце на корема й, но не долови нищо, а после за миг му се стори, че усеща някакво помръдване. Но плодът беше още твърде малък и движението — толкова леко, че беше трудно да се различи. Привлече я до себе си и почувства корема й с тялото си, а после обгърна с длани набъбналите й гърди. Обичаше всичко в нея. Имаше нещо странно в това, че я опознава точно в момента на промяната. Познаваше я само такава и се чувстваше някак свързан с бебето, сякаш то беше и негово. То до такава степен беше част от нея, че той също искаше да бъде съпричастен.

Внимателно я покри с чаршафа и одеялото и продължиха да лежат прегърнати, да разговарят шепнешком и да мечтаят за детето.

— Толкова е странно — призна й той, а някъде отдалеч се чуваше неясният глас на Кари Грант. Бяха забравили и пуканките, и филма. — Сега чувствам бебето като част от мен. Не зная, то ме връща към най-различни познати преживявания и спомени, към вълненията, които изпитвах преди раждането на Адам и Томи… Хващам се, че мисля как ще купим креватче, как ще ти помагам да подредиш стаята, как ще съм там, когато раждаш, а после се налага да си напомням, че не трябва да се увличам… защото детето не е мое… — каза със съжаление той. Но искаше да е негово. Въпреки че току-що се бяха любили за пръв път, изгаряше от желание да е негова.

— Бях толкова безпомощна, преди да се появиш. Бях така самотна. — Тя го погледна сериозно, разтревожена как я възприема той. — Наистина ли нямаш нищо против, че съм бременна? Понякога се чувствам толкова дебела и грозна!

Той тихичко се засмя в леглото, което беше станало вече тяхно.

— В това отношение, любов моя, нещата тепърва ще стават много по-лоши, преди отново да се оправят. Ще се надуеш като балон, а на мен това ще ми харесва. Ще станеш грамадна и сладка и бебето ще ни доставя много радост.

— Отвратително! — изстена тя при мисълта, че те стане огромна. Фактически не се бе замисляла за това и тази перспектива й вдъхваше ужас. Вече усещаше ханша си двойно по-широк отколкото преди два месеца, а гърдите й изглеждаха гигантски в сравнение с обичайните си размери. В нормалния си вид беше много тънка, а сега изведнъж се бе сдобила със забележителен бюст. Всичките промени в тялото й изглеждаха много необичайни и чужди, а в същото време изпитваше радостно вълнение от предстоящото събитие. Не можеше да повярва, че той споделя чувствата й. Чудо на чудесата беше, че го бе срещнала.

— Сякаш има някаква поетична справедливост — каза той усмихнат, като седна в леглото й я погледна отгоре — в това, че се обвързвам с жена, която е бременна в петия месен. Повече, отколкото се полага за един човешки живот, съм ходил със забравили вкуса на храната фотомодели и страдащи от липса на апетит актриси. И ето ме изведнъж с жена в цветущ вид, която обичам и която всеки момент ще престане да си вижда стъпалата.

— Ти всяваш в мен ужас. Има ли някакъв начин да не заприличам на балон? — разтревожено го погледна тя, а той се наведе и я целуна.

— Абсолютно никакъв. Това е прекрасен дар. Радвай му се.

— А ти ще продължаваш ли да ме обичаш, когато стана огромна? — Терзания, познати на всеки мъж, чиято жена е била бременна.

— Разбира се. Ти нямаше ли да ме обичаш, ако аз носех бебето?

Тя се разсмя, като си го представи, но от неговата уста то прозвуча така естествено, че изведнъж престана толкова да се страхува. Той правеше така с всичко. С Бил всичко ставаше нормално, лесно и просто.

— Да, щях — усмихна му се тя, уютно сгушена в леглото му.

— Ами това е отговорът на въпроса, нали? Красива си като бременна. По-скоро би трябвало да се тревожиш дали ще ми действаш, когато отново измършавееш. Известно е какво ми причиняваш, когато си дебела. — Той се изкиска сардонично и тя прихна.

С него се чувстваше напълно спокойна у обичана, както никога през живота си. А най-хубавото от всичко беше, че и тя го обичаше, обичаше го повече от когото и да било досега… дори от Стивън. Стивън никога не бе толкова добър към нея, нито толкова мил, толкова мъдър, толкова чувствителен към потребностите, страховете и настроенията й. Сега не изпитваше никакви съмнения. Тя беше щастливка, а Бил Тайпин — необикновена личност.

— Влудяваш ме от желание, Адриан — изръмжа той и се престори, че отново връхлита върху нея, но много нежно.

— Я остави това — засмя се тя. — Къде са ми пуканките?

— Ти нямаш сърце. — Наведе се и й ги подаде. — Имаш само стомах. — Целуна я звучно и отиде да донесе по една бутилка газирана вода за двамата, предусетил, че е жадна, още преди тя да го каже.

— Четеш ми мислите, знаеш ли?

— Включено е в цената. — Умираше отново да я люби, но се страхуваше да не прекали и да не направи нещо на бебето. Беше решен да проявява търпение и през оставащите четири и половина месеца да я люби много внимателно. Тази цена изглеждаше нищожна за чудото, каквото представляваше едно бебе, и щастието заедно да се грижат за него. Взе си малко пуканки, включи телевизора и я погледна. Чувстваше, че вече си принадлежат, сякаш са едно цяло и винаги са били женени. Невъзможно му беше да повярва, че е била омъжена за друг и че носи детето на друг. На мъж, които не иска нито Адриан, нито бебето.

Телефонът иззвъня, когато Адриан вече заспиваше, сгушена до него, а той гледаше телевизия и от време на време с топла усмивка обръщаше поглед към нея, сложил ръка на рамото й. Бяха Томи и Адам, благополучно пристигнали в Ню Йорк. Обаждаха се, за да му го кажат.

— Как мина пътуването?

— Страхотно! — възкликна Томи. Стюардесата му бе дала да изяде три хотдога. Бил им бе поръчал от Лос Анжелос специална храна. Винаги го правеше, това беше само едно от многото неща, за които се сещаше. — Как е Адриан? Тя там ли е? — попита с надежда Том, а Бил погледна надолу към нея и кимна.

— Да. Гледаме телевизия, ядем пуканки и страшно ни липсвате, момчета. След като заминахте, тук е пълна скръб. — Винаги беше честен с тях, включително и за чувствата си. — С нетърпение чакаме Деня на благодарността. — Вече говореше в множествено число, в което включваше себе си и Адриан. Не изпитваше никакво съмнение, че в Деня на благодарността ще продължават да са заедно. Само че тогава щеше да им се наложи да обяснят на момчетата за бебето. Той щеше да предостави на Адриан да реши какво точно да им каже. Докато мислеше за това, отново сложи ръка на корема й, за да провери дали няма да усети движението на детето. Беше завладян от чувство за собственост, след като се бе доближил толкова до него и бе усетил тялото й слято със своето. С никоя жена не бе изпитвал през живота си по-голяма близост.

После Адам взе слушалката и му разказа филма, който бяха гледали в самолета — нещо за войната във Виетнам. На него му се стори много страшен, но момчето явно го бе харесало. Адам поиска да говори с Адриан и Бил леко я побутна, като закри с ръка слушалката.

— Адам е, мила. Иска да говори с теб.

— Добре. — Тя посегна към телефона със сънена усмивка, но положи усилия да говори нормално.

— Здравей, Адам. Как мина пътуването? Имаше ли готини мацки?

Въпросът го накара да се закиска. Тя беше първата, която бе забелязала, че той започва да се интересува от момичета и че прекарва сума време в банята да сресва косата си с помощта на разни препарати.

— Нищо особено. Само една, на седалката зад нас.

— Взе ли й номера? — подкачи го Адриан, но той й отговори най-сериозно:

— Да. Живее в Кънектикът. Баща й е пилот.

— Колко лошо, че не ти е харесала… особено… — И двамата се разсмяха, а след минута тя разговаряше вече с Томи. Каза и на двамата колко много им липсват. — Татко ви и аз седяхме тук цялата вечер тъжни и самотни. Без вас дори и пуканките не са същите.

— Много ти благодаря — престори се на обиден Бил и продължи да слуша с голямо удоволствие оживения разговор между тримата. Тя се държеше прекрасно с децата му и той никога нямаше да забрави, че бе спасила живота на Томи като едва не бе загубила своя и бебето. Никога не бе изпитвал по-голям страх, отколкото в мига, когато бе видял малкото безжизнено телце, а после и нея… Потръпна при спомена за това.

Адриан му подаде обратно слушалката и той побъбри с момчетата още няколко минути, а после затвори, за да има време да поседят с майка си. Тя не ги беше виждала цял месец и Бил знаеше, че сигурно изгаря от нетърпение да поговори с тях.

— Гласовете им звучат толкова близко, а всъщност са така далече! — тъжно каза Адриан. Трите месеца, след които отново щяха да ги видят, й се струваха едно безкрайно очакване и се чудеше как издържа той, особено пък като си няма никого в Калифорния. Друго щеше да е, ако се беше оженил повторно и имаше още деца. Но може би дори и това не би му помогнало. Адам и Томи бяха единствени и неповторими и сега тя напълно разбираше колко му липсват. — Времето до Деня на благодарността ми се струва безкрайно.

— Сега знаеш как се чувствам, или поне донякъде — каза сериозно той, като се пъхна обратно в леглото до нея и изключи телевизора. — Точно затова не исках никога да имам други деца. Не исках някой отново да ми причини всичко това. Да ми ги отнеме, да ме раздели от тях. Колкото и почтен човек да е Лесли, те все пак живеят при нея и прекарват само месец и половина в годината с мен. Понякога, когато имам късмет, и една седмица допълнително. Ужасно е.

— Разбирам те — меко каза Адриан. Вече го познаваше достатъчно добре, за да й е ясно колко страда той от това. После спонтанно изрече в мрака: — Аз никога няма да постъпя така с теб, Бил.

— Откъде знаеш? Никой никога не може да е сигурен. Пък и, погледни се, ти все още се чувстваш задължена към Стивън. Ако той се върне, след като бебето се роди, какво ще стане с нас? И ти не знаеш отговора на този въпрос. — За момент гласът му прозвуча гневно и нещастно, но само защото я обичаше и защото страдаше за децата си.

— Не, не зная отговора. Но никога няма да те нараня. — Вече беше сигурна в това. Нямаше представа как ще постъпи, ако Стивън се върне. Бил беше прав, чувстваше се задължена към съпруга си. Но сега вече съществуваше и нещо по-силно от това — връзката й с Бил, това единение, което може би бе възникнало тази вечер, докато се любеха, или пък се бе появило постепенно през последните месеци, през които се сприятелиха. Но нещо се беше случило и ги бе свързало един с друг. Сега тя знаеше, че никога няма да го изостави… да му отнеме нещо или някого, когото обича. Сигурна беше в това… или поне се надяваше, че няма да го направи. — Обичам те, Бил — нежно каза тя, преливаща от любов към него, момчетата и бебето.

— И аз те обичам — прошепна той, като мислеше единствено за нея. Желанието отново го завладя. Започна бавно да милва тялото й, докато надигащата се страст не накъса дъха й, и той повторно я облада. Беше дълга и щастлива нощ, и когато на сутринта се събудиха, телата им все още бяха преплетени.

Адриан си отвори едното око и с радостна изненада го видя до себе си. За миг си помисли, че сънува, но не сънуваше. Бил още спеше и тихичко похъркваше. Само след няколко минути се събуди и леко отпусна крака си върху нея.

— Това ти ли си? — сънено изхриптя той. — Или съм умрял и съм попаднал в рая? — Усмихна се блажено и примижа от утринното слънце.

— Да, аз съм. А това ти ли си? — щастливо прошепна тя. Беше най-прекрасната нощ през живота й, по-хубава от брачната нощ, независимо, че беше бременна.

— Аха… Още ли си девствена? — подкачи я той и тя се засмя.

— Не ми се вярва.

— Хубаво. Да се надяваме само, че не си забременяла.

— Не се безпокой. Взела съм си хапчето.

Те се кикотеха, прегръщаха се и се стараеха да легнат колкото е възможно по-близо един до друг в разбърканото легло, в което бяха спали.

— Камък ми падна от сърцето… Ще ми направиш ли за закуска една лазаня? — Той се протегна и се захили, когато тя кимна.

— С ванилия.

— Идеално. Точно така я обичам. — После се обърна по корем и надигна глава да я целуне по устните. — Имам по-добра идея. Ти си почивай, а аз ще приготвя закуската. Какво ти се яде? Вафли или палачинки?

— Не трябваше ли да се подложа на някаква диета? — Чувстваше се виновна. През цялото време само ядяха, но тя всъщност не пълнееше, като се изключи коремът. Сякаш по някакъв начин бебето поглъщаше всичко.

— После ще мислиш за това. Какво предпочиташ?

— Тебе. — И му го показа достатъчно ясно още преди закуската, за най-голямо негово удоволствие.

На въпроса за закуската се върнаха едва след два часа. Този път той приготви бъркани яйца с бекон и горещо силно кафе. Седнаха да се хранят в кухнята в еднакви копринени халати, и двата негови, заболи нос в неделния вестник.

— Идеален начин да си прекараш неделната сутрин — обяви тя и той се ухили — тъкмо четеше забавната страница.

— Напълно съм съгласен с теб. — Нямаше какво повече да се желае.

После се изкъпаха, облякоха се и тръгнаха да се поразходят с емгето — Бил обожаваше да го кара. Отидоха в Малибу и направиха дълга разходка по плажа. На залез бавно потеглиха към къщи. Покривът на колата беше свален и вятърът брулеше лицата им. Изглеждаха щастливи, спокойни и млади, и сякаш светът беше техен. Отбиха се в супермаркета, където се бяха запознали, и после се върнаха в неговото жилище и си приготвиха вечеря. Преди да започнат да се хранят, той наля и на двамата шампанско, да се чукнат за събирането си.

— За брака на две сърца… и третото на път! — усмихнато вдигна наздравица той и я целуна. — Обичам те, скъпа! — И пак се целунаха.

Прекараха една спокойна вечер вкъщи пред телевизора и тя подхвърли, че трябва да се прибира. Не искаше да му се натрапва, в края на краищата си имаше собствено жилище. Но той не искаше и да чуе. Настояваше да пренесат част от нещата й още тази седмица. Не виждаше никакъв смисъл Адриан да остава в мрачната празнота на дома си и тя нямаше как да не се съгласи с него. Не й се прибираше в мезонета, особено сега, когато можеше да бъде с Бил. А тя не искаше нищо повече.

На следващия ден той я закара на работа и й каза, че ще я вземе с колата след новините в шест часа и после ще я върне за последните новини. Когато Зелда я видя да седи усмихната зад бюрото си, веднага разбра, че нещо се е случило с нея. Но не започна да любопитства. Просто се досети и забърза по коридора, зарадвана за приятелката си. Когато по обед Бил се отби, Зелда разбра със сигурност за кого става дума и какво точно трябва да е станало.

— Получава се! — Бил цял сияеше.

— Кое се получава? — Една мечка бе нападнала дете в зоологическата градина и то за малко не бе умряло. Адриан трябваше да реши коя част от заснетия материал да излъчат. Но се зарадва, че е дошъл, особено като вдигна поглед и видя широката му усмивка. — Кое се получава? — по-меко попита тя. Сутринта беше много натоварена, но всичко сякаш беше обвито в някаква мараня от щастие и наслада.

— Твоята идея. Хари да е баща на детето. Идеално се получава. И всички от екипа са доволни, особено режисьорът. Цяло удоволствие е да се работи с Джордж Орбън и всички се радват, че му се дава по-голяма роля. Ти си гений!

— На вашите услуги, господин Тайпин, на вашите услуги! — усмихна се тя. Не беше престанала да се надява, че от предложението му някой ден може да се получи нещо и тя да започне работа при него, вместо в новините.

— Можеш ли да излезеш за обед? — погледна я с надежда той, но тя поклати глава.

Имаше много събития: мечката в зоологическата градина, преди час бе жестоко убит един полицай и правителството във Венецуела беше паднало.

— Едва ли ще мога да се откача оттук преди края на новините в шест.

Бил кимна, целуна я, изчезна и се появи след половин час с огромен хамбургер, купичка бульон и плодова салата.

— Всичко това е полезно за теб. Изяж го.

— Слушам, сър! — И шепнешком добави: — Обичам те! — С ъгълчетата на очите си видя неодобрителното изражение върху лицето на секретарката и разбра какво е направила. Секретарката й дори не знаеше, че са се разделили със Стивън, а тя се целуваше пред всички с друг мъж. Улови няколко любопитни погледа, а когато хората разберяха, че е бременна, нещата щяха да станат още по-лоши.

— Кой беше този? — безцеремонно я попита един от редакторите, когато Бил си отиде.

— Казва се Хари — загадъчно отвърна тя. — Жена му почина преди няколко месеца. — Преразказваше новата интрига в сапунената опера, но разбира се, никой не знаеше това. — Тя беше най-близката приятелка на Хелън… — Редакторът вдигна вежди, поклати глава и тръгна към работното си място. Адриан също се зае с работата си. Когато на излизане редакторът се обърна и я погледна, видя, че тя се усмихва.

22

Септември мина неусетно в напрегната работа, щастливи нощи и блажени съботи и недели. Накрая хората започнаха да подозират, че е бременна. Беше вече в шестия месец и колкото и свободни да бяха дрехите й, не беше трудно човек да се досети, че под тях има нещо. Но още не беше искала отпуск по майчинство. Беше решила да работи докато може, и да я ползва след раждането, така й се струваше по-просто.

— Ако изляза в отпуск преди това, ще умра от скука — каза тя на Бил и той не възрази.

Бил беше на мнение тя да прави каквото намери за добре, докато лекарят е доволен от здравословното й състояние. Повторно й бе предложил след раждането да се премести на работа при него и евентуално през декември да подаде оставката си в редакция „Новини“.

Ходеха доста често в тихи ресторанти, където можеха да си отдъхнат, като „Айви“, „Кианти“, градината на „Бистро“ и от време на време в по-шумните, по-оживените, като „Мортънс“, „Шазанс“ и, разбира се, „Спаго“. Разговаряха с момчетата най-малко два пъти седмично. Те също бяха добре. Рейтингите на сериала бяха по-високи от всякога. Всичко вървеше гладко и Бил непрекъснато й напомняше, че иска да я придружи, когато следващия път посети лекаря си. Сега бебето беше и негово, независимо чии бяха гените. Толкова често се бяха любили и така се бяха сближили, че той се чувстваше негов баща. Адриан нямаше нищо против.

Не беше разговаряла със Стивън от юни, а с адвоката му — от юли и това никак не я притесняваше. Приемаше, че делото за развода е в ход, ала не се сещаше много често за него. Беше твърде заета в службата и твърде щастлива с Бил. От август, откакто си заминаха момчетата, не беше спала в жилището си.

Но обаждането на адвоката й на първи октомври все пак я изненада. Търсеше я да й съобщи, че Стивън желае мезонетът да бъде обявен за продажба. Адриан го очакваше, но въпреки това се стресна. Беше хубаво да знае, че си има собствен дом, макар и да не живееше там.

— Искат да са сигурни, че няма да бъдете там, когато го показват на клиентите — каза адвокатът.

— Много добре — хладно отвърна тя.

— Искат да предадете ключа си на търговските посредници и да оставите жилището в добър ред.

— Няма да е трудно. Казаха ли ви, че той взе със себе си абсолютно всички мебели? Аз имам само едно легло и дрехите в дрешниците, един килим и един стол в кухнята. Ще направя, каквото мога, да ги оставя подредени. — Колкото и мрачно да беше, започна да намира във всичко това и нещо забавно.

— Не сте ли го обзавели наново? — Адвокатът й изглеждаше изненадан от това, което току-що му бе казала. Беше забравила да му го съобщи по-рано. Адвокатът на Стивън също не го бе осведомил и Адриан подозираше, че му е спестил още доста неща, като например защо Стивън отказва да приеме собственото си дете и защо разтрогва брака си с една разумна и почтена жена.

— Не, не съм. Мезонетът е празен.

— Така може да не направи добро впечатление. Те сигурно мислят, че сте го обзавели наново.

— Стивън е трябвало да помисли за това, преди да го опразни. Нямам намерение да го обзавеждам, само за да ме изхвърли оттам.

— Желаете ли да откупите неговата част, госпожо Таунсънд?

— Не, не желая. А дори и да желаех, не бих могла да си го позволя. — Адвокатът й беше казал колко иска Стивън за жилището и цената й се бе сторила прекалено висока. Но ако той успееше да я вземе, тя щеше да получи половината от сумата, така че не смяташе да възразява. — Как върви разводът? — попита предпазливо тя. Все още беше чувствителна на тази тема.

— Всичко е в ход. — Той се поколеба, а после реши да се поинтересува, въпреки че съпругът й не искаше да знае. — Как върви бременността ви?

— Много добре. — Замълча за момент и добави: — Адвокатът на Стивън ли пита?

— Не, не е питал — отвърна със съжаление той, а тя само кимна.

— Има ли още нещо?

— Не, само за мезонета. Ще поддържаме връзка с посредниците и ще ви съобщим кой ще се заеме с него. Кога могат да започнат да го показват?

Тя се замисли за минута, а после вдигна рамене.

— Утре, предполагам. — Наистина нямаше какво толкова да се прави. Дори дрешниците бяха прилично подредени, особено пък сега, когато половината й вещи бяха в другия край на комплекса, в стаята за гости на Бил.

— Ще се чуем пак.

Тя му благодари и затвори телефона.

Все още беше замислена, когато Бил дойде да я вземе, за да я закара вкъщи след новините в шест. Сега той често го правеше. И хората говореха. Знаеха кой е, но бяха любопитни да разберат какви ще са последствията, а тя продължаваше да не казва нито дума за бременността си. Една жена, която тя не харесваше, я бе попитала, но Адриан я погледна право в очите и заяви, че не е бременна.

— Да не е станало нещо днес? — Докато пътуваха към дома, Бил усети, че настроението й нещо не го бива. Беше взел пресни раци за вечеря.

— Нищо особено — излъга тя. Още беше разстроена от обаждането на адвоката.

— Изглеждаш ми много тиха.

— Не е полезно за здравето да си толкова проницателен. — Тя се наклони към него и го целуна. — Днес ми се обади адвокатът.

— Какво има? — За момент изглеждаше разтревожен.

— Стивън обявява мезонета за продажба.

— Имаш ли нещо против? — погледна я свъсено той. Разговорите за Стивън никога не му бяха приятни. Както не обичаше да му се напомня и за Лесли.

— Донякъде. Успокояващо беше да зная, че си имам собствен дом, макар и да не го използвам.

— Защо? Какво значение има?

— Ами ако ти омръзна или се скараме, или… Не зная… Какво ще правим, когато момчетата дойдат за Деня на благодарността? — Макар да се съмняваше, че дотогава ще продадат жилището.

— Ще им кажем, че се обичаме, че ти ще си имаш бебе и че живеем заедно, ето това ще им кажем. Не е толкова страшно.

Тя се усмихна обезсърчено.

— Прекалено дълго съчиняваш сапунени опери. На теб това може да ти звучи нормално, но за повечето хора не е, за Томи и Адам също няма да бъде. Ако живея постоянно тук, сигурно ще им се стори тясно и ще се възмутят от мен. — Бе мислила по този въпрос целия ден, той я тревожеше.

— Какво искаш да кажеш? Че ще поддържаш и собствено жилище ли? — Видът му беше явно нещастен.

— Не, това като че ли е глупаво. Само ти обяснявам защо не съм във възторг, че го продава. Хубаво беше да си го имам.

— Колко иска за него? — Тя му каза и той подсвирна. — Ужасно много пари, но предполагам, поне ще получиш половината от тях. Ако успее да го продаде на тази цена, разбира се. Все пак, като че ли е по-добре да имаш пари в банката, отколкото апартамент, който не използваш и си стои така.

Тя въздъхна и кимна. Думите му бяха мъдри.

— Сигурно си прав и не е толкова страшно. Просто трябва да се свикне, това е всичко. — А от юни насам й се бе наложило да свиква с доста неща. Включително и с многобройните прекрасни промени.

— Той иска ли да говори с теб? — попита спокойно Бил, когато спряха на неговото място за паркиране. Бяха с комбито.

Адриан само поклати глава. Не беше пожелал.

Но на следващата сутрин потърси по телефона Стивън в бюрото му. Позна гласа на секретарката и любезно помоли да говори със съпруга си.

— Съжалявам, господин Таунсънд е зает. На заседание е.

— Бихте ли му предали, ако обичате, че се обаждам аз — не се предаде тя.

— Не смея да го безпокоя.

— Моля ви, опитайте — настоя Адриан с растящо раздразнение. Той явно беше наредил на секретарката, ако се обади жена му, да не го свързва. Тя не заслужаваше такова отношение.

Секретарката изчезна и взе отново слушалката след две минути — време, явно недостатъчно, за да се каже някому нещо. Просто й разиграваше театър.

— Съжалявам, господин Таунсънд ще бъде зает през целия ден, но с удоволствие ще му предам, каквото пожелаете.

„Кажете му да пукне!“ — едва не се изтърва тя, но се спря навреме. Имаше в запас и други варианти, които също запази за себе си.

— Кажете му само, че съм се обаждала за мезонета — започна тя и реши да го позагрее — и за бебето. — Бомбата падна и настъпи тишина. — Много ви благодаря.

— Веднага ще му предам — каза забързано секретарката, сякаш щеше да му съобщи някаква новина. Но Адриан знаеше, че на Стивън ще му бъде много неприятно, когато го чуе. Щом секретарката му беше научила, рано или късно хората щяха да заговорят.

Той не се обади. След половин час позвъни адвокатът му. Стивън се бе свързал с него само след седем минути и той се бе опитал да говори с нейния адвокат, но не бе успял да го открие. Така че се бе наложило да говори лично с Адриан, за да може веднага да успокои изпадналия си в паника клиент.

— Някакъв проблем ли има, госпожо Таунсънд? Разбрах, че тази сутрин сте се обаждали на своя… на господин Таунсънд.

— Да. Исках да говоря с него. — За момент беше толкова бясна, че едва не го попита защо Стивън й причинява това, защо й отнема всичко, което е било тяхна обща собственост, а се отрича от детето им. Сега, когато то се движеше, когато беше вече живо, когато го усещаше и виждаше издутия си корем, й беше още по-трудно да разбере как е възможно да ги отхвърля. Продължаваше да й се струва нелогично и искаше да говори с него по този въпрос. Това нямаше нищо общо с любовта й към Бил. Обичаше го. Но Стивън все пак беше баща на детето.

— Имате ли нещо против да ми кажете защо го търсихте? — Адвокатът се опитваше да бъде любезен, но инструкциите на Стивън бяха безапелационни.

— Да, имам. Беше по личен въпрос.

— Извинете ме. — Той замълча и Адриан разбра за сетен път.

— Той няма да разговаря с мен, нали?

Адвокатът не искаше да й го каже направо, но и липсата на отговор беше достатъчно ясен отговор.

— Той мисли, че… ще бъде много мъчително и за двама ви, особено при тези обстоятелства. — Стивън се опасяваше, че тя ще започне да бие на чувства и ще се опита да му натрапи бебето. Нямаше представа, че тя живее с мъж, който истински я обича и иска детето й. И никога не би могъл да го разбере. — Да нямате някакви проблеми с бременността? Нещо, свързано с господин Таунсънд, независимо от юридическата процедура, започната от моя ответник относно детето? — Искаше й се да му каже да млъкне, да зареже юридическите заврънкулки и да говори с нея като човек. Но тъжното беше, че той наистина се опитваше.

— Не, няма значение. Кажете му просто да забрави, че съм се обаждала. — Точно това искаше и той. Беше заявил на адвоката си, че не желае повече да чува за нея, но той никога не би й го казал.

Адриан остави слушалката. Този следобед беше дори още по-потисната. Бил отново го почувства, но си помисли, че още преживява за жилището, макар да го намираше глупаво. Нямаше представа, че тя бе опитала да се обади на Стивън и просто да поговори с него, просто да го попита защо. Вече нямаше намерение да го разубеждава, искаше само да разбере защо не я бе обичал и защо бе отказал да приеме детето.

Сигурно имаше някаква причина, нещо повече от трудното му детство. Но не желаеше да казва на Бил. Знаеше, че това ще нарани чувствата му. Седеше си тихо в хола и предложи след вечеря да се обадят на децата. Разговорите с тях винаги я разведряваха.

На следващия ден нейният адвокат я потърси отново и й даде името на агента за недвижима собственост, който щеше да показва мезонета на клиентите.

В края на седмицата тя и Бил заминаха извън града и в понеделник се чувстваше по-добре. Мезонетът не й се струваше вече толкова важен, даде си сметка, че не й е нужно собствено жилище. При Бил й беше много хубаво. А домът, в който бе живяла със Стивън, не заслужаваше нейната привързаност.

Бяха гостували на приятели на Бил в Палм Бийч — един актьор, който на младини участвал в сериала му, а после бе играл в няколко много успешни филма. Беше интересен мъж с мило семейство. Съпругата му истински допадна на Адриан. Прекараха почивните дни идеално. Домакините много се шегуваха с Бил за бебето. Смятаха, че е негово, и не намираха нищо необичайно в това, че не са женени. Посрещнаха с голямо одобрение предстоящото събитие. Джанет, съпругата на актьора, говореше с въодушевление за „вълшебствата“ на бременността. Имаше моменти, когато Адриан се питаше дали ще го преживее, а понякога изобщо забравяше, че е бременна. Изглежда, зависеше от деня, от настроението и от другите неща, които й се случваха. Но Джанет я посъветва винаги да помни, че в края на пътя наградата й ще бъде не дебелото дупе, което, обеща й тя, щяло да изчезне, а най-прекрасното чудо — бебето.

И двамата се върнаха освежени и вдъхновени от мисълта за детето. Бил измъкна няколко от книгите, които й бе купил, но никой от двамата не бе разгръщал, и й прочете най-различни неща, които биха я ужасили, ако не беше в толкова добро настроение. Накрая се любиха и това беше много по-приятно от книгите.

А на следващата сутрин адвокатът й отново се обади в службата и я изненада с новината, че се е намерил купувач за мезонета и Стивън бил съгласен да го продаде. Предложената цена беше с десет хиляди долара по-ниска от първоначално исканата и Адриан не можеше да повярва.

— Вече?

— И ние бяхме много изненадани. Купувачът желае всичко да приключи за трийсет дни, ако вие нямате нищо против. Разбираме, че ще ви остане много малко време.

Но изведнъж това вече не я интересуваше. Дотогава щеше да е станало ноември и момчетата щяха да пристигнат за Деня на благодарността, а Бил настоятелно повтаряше, че иска тя да остане да живее при него и вече беше предложил през следващите месеци да преустроят стаята за гости в детска стая. Това бе сразило съпротивата й.

— Какво мислите за срока от трийсет дни? — попита я направо адвокатът.

— Съгласна съм.

Той беше изненадан да го чуе.

— А за цената?

Тя замълча за момент, но само защото мислено се прощаваше с дома си и със Стивън.

— И с нея съм съгласна.

— Значи приемате?

— Да. — Господи. Колкото по-бързо, толкова по-добре.

— Следобед ще ви изпратя документите. Можете да ги подпишете и аз ще ги предам на адвоката на съпруга ви.

— Много добре.

— Изпращаме ви ги веднага.

Когато Адриан ги получи, изпита странно чувство. Подписът на Стивън сякаш я гледаше от тях. Толкова отдавна не й се беше мяркал, че при вида на почерка му нещо като че ли я върна в миналото. Нямаше нищо друго, никаква бележка, никакво писмо, нищо надраскано по формулярите. Той окончателно беше излязъл от живота й и държеше, каквото и да става, това да не се променя. Създаваше впечатлението, че едва ли не се бои от нея. Само че тя не разбираше защо. Струваше й се много глупаво, но сякаш вече не я засягаше:

Вечерта показа документите на Бил. Той каза, че му се струват в ред, но направи някои предложения за гаранциите и депозита. Посъветва я да говори с адвоката си по тези въпроси и я предупреди да внимава, за да получи каквото й се полага. А после я попита нещо, което отдавна го занимаваше, но не бе повдигал въпроса, защото не искаше да я разстройва.

— А какво става с издръжката? Той предложи ли ти нещо? А за бебето?

— Не съм му искала нищо — тихо отвърна тя. — Имам си заплата. А той вече заяви, че не иска да издържа детето. Ще се откаже от родителските си права, още преди то да се е родило, нали ти казах. — Явно й беше неприятно да говори на тази тема. — Не искам нищо от него. — Щом като той не иска нея и детето, тя пък не иска парите му. Но Бил намираше отношението й колкото благородно, толкова и глупаво.

— Ами ако се разболееш? Ако ти се случи нещо? — меко я попита той.

— Имам застраховка — вдигна тя рамене.

Бил я погледна със сдържан гняв.

— Защо позволяваш на този тип да му се размине толкова леко, Адриан? Още ли го обичаш? Той те захвърли. Дължи нещо както на теб, така и на детето. — И когато тя поклати глава и протегна ръка да го докосне, Бил усети как сърцето му се свива.

— Знаеш, че не го обичам. Но бях омъжена за него… той беше мой съпруг… формално още е… и — едва не се задави с тези думи след всичко, което Бил беше направил за нея, но това си беше самата истина — той е бащата на детето. — Не искаше да го наранява, но си беше така и този факт имаше значение за нея. Бил го знаеше.

— Това е много важно за теб, нали?

Тя погледна надолу към ръцете си, а после пак вдигна поглед към него, кимна и каза много тихо:

— Да, важно е. Не много. Но до известна стенен. Детето е негово. Бил. Ами ако някой ден се осъзнае? И той има право на нещо… на някаква част от него… Не искам да му затръшна всички врати, в случай че някой ден пожелае да се възползва.

— Не ми се вярва да пожелае — отвърна Бил също така тихо. Не искаше да спори с нея, а докато я слушаше, започна и да се пита дали има някакъв смисъл да се бори срещу Стивън. Страхуваше се да не бъде наранен. Но още повече се страхуваше да не изгуби нея или пък бебето. — Струва ми се, че бълнуваш, ако смяташ, че той ще се върне. Според мен, той съвсем ясно дава да се разбере какво е отношението му.

— Може да премисли.

— Ти искаш ли това да стане, Адриан? Искаш ли да се върне? — Гледаше я право в очите. Тя поклати глава и той й повярва. Без да каже дума повече, я взе в обятията си. — Ако някога те загубя, ще умра.

Тя го знаеше, тя също би умряла, ако го загубеше, и все пак… духът на Стивън продължаваше да витае…

— И аз не искам да те загубя.

— Няма. — И се усмихна: както я беше прегърнал, усети, че бебето рита.

— Благодаря ти, че си толкова добър с мен.

— Не говори глупости. — Той я целуна и двамата останаха дълго така, седнали един до друг, но разговорът продължаваше да го тревожи. Знаеше колко е лоялна. Въпреки че го обичаше, за нея си оставаше от значение, че баща на детето е Стивън. Бил разбираше, че не може да направи нищо повече, за да се защити. Просто щеше да се остави на чувствата си и на милостта на съдбата.

23

Апартаментът бе продаден бързо и без усложнения. Сделката се приключи през първата седмица на ноември. Адриан и Бил опаковаха нещата й и ги пренесоха в неговото жилище в другия край на комплекса. Всичко мина много просто и с много по-малко вълнения, отколкото се бе опасявала. Там не бе останало нищо, на което да държи или което да я настройва сантиментално. Стивън бе взел със себе си всичко още преди пет месеца, дори албума със снимките от сватбата им. Питаше се какво ли е направил с него, сигурно го бе изхвърлил. Странно нещо, всичко си бе отишло без следа, беше изчезнало, все едно че не се бе случвало. Опита се да обясни това на Бил, докато подреждаше остатъка от вещите си в стаята му за гости.

— Сякаш никога не сме били женени. Чувствам се, като че никога не съм го познавала.

Но Бил също така знаеше, че лоялността й към Стивън е непоклатима.

— Може и да не си го познавала. Срещат се понякога такива хора.

При все това беше щастлив, че Адриан не изглежда потисната. Напоследък тя малко се уморяваше, но се чувстваше съвсем добре. Беше в седмия месец. И двамата бяха изпълнени с радостно вълнение, че ще видят момчетата за Деня на благодарността. До идването им оставаха две седмици. Но преди това тя трябваше да посети лекаря си.

Този път отиде и Бил. От месеци искаше да я придружи, но тя сякаш избираше все моментите на кризи в сериала или на важни заседания в телевизионната компания. Този път той каза на секретарката си, че няма да го има два часа, независимо какви проблеми ще възникнат, и закара Адриан на преглед. Скоро след като се събра с Бил, тя се бе преместила при лекарка, която няколко приятелки й бяха препоръчали, и като че ли наистина я харесваше. Когато я видя, Бил разбра защо. Джейн Бергмън беше интелигентна и пряма. Отнасяше се към състоянието на Адриан като към нещо нормално и естествено. Успокои и двамата, че има всички основания да се очаква едно леко и безпроблемно раждане. Освен това, изглежда намираше напълно в реда на нещата, че живеят заедно, без да са женени. Една от причините, поради които Адриан бе сменила гинеколога си, беше, че предишният знаеше за Стивън и щеше да задава неудобни въпроси. Тази жена нямаше представа, че детето не е от Бил. Даде му да чуе тоновете и той цял засия.

— Звучи като сърцето на хамстер — сериозно каза той, заслушан в пулса на бебето.

— Много мило сравнение — засмя се Адриан.

Но Бил беше изключително развълнуван, че го е чул, и трогнат от беззащитния й вид, както беше легнала там с огромния си корем. Доктор Бергмън каза, че бебето се развива добре и им препоръча и двамата да минат курса за природосъобразно раждане. Те бяха чували за този курс, но Адриан не знаеше в какво се състои, а откакто Бил бе посещавал подобен с Лесли, бяха минали осем години.

— Може да се окаже полезно — непринудено отбеляза тя. Беше почти връстница на Бил и той остана с впечатлението, че е много компетентна, хареса я. Радваше се, че бе дошъл. Сподели Това с Адриан, докато пътуваха обратно към телевизията.

— Иска ми се да раждам вкъщи — каза с копнеж тя, загледана през прозореца.

— О, господи — изпъшка Бил. — Дори не ми споменавай за такова нещо.

— Защо? — попита тя жално, почти по детински и това го притесни извънредно много. — Ще бъде много по-хубаво.

— И много по-опасно. Бъди добро момиче и слушай съветите на доктор Бергмън. Можем да започнем курса за природосъобразно раждане веднага след гостуването на момчетата. — Така щяха да го посещават цял месец, преди бебето да се появи. Напоследък бе забелязал, че Адриан започва да става много неспокойна. Цели седем месеца й се бе удавало да се прави, че не е бременна и да избягва мислите за раждането, но изведнъж се оказа, че то наближава и тя беше принудена да се съобрази с реалностите. Непрекъснато задаваше на Бил въпроси какво е било, когато са се родили момчетата, и започна да чете книгите. Той подозираше, че я е страх от болките и възможните усложнения. И на него самия коремът й започваше да му изглежда огромен.

— Обичам те — напомни й той, когато я остави в коридора пред нейната редакция.

— Здрасти, Хари! — подвикна един от редакторите, който мина покрай тях, и Бил объркано погледна Адриан.

— Кой е този Хари?

Тя прихна, спомни си историята, която бе разказала преди месеци, когато колегите й любопитстваха.

— Ти. Казах им, че се казваш Хари… и си вдовец, жена ти е била една от най-близките приятелки на Хелън. — Докато преразказваше сериала, тя си придаде сериозен вид, а той гръмогласно се разсмя.

— Невъзможна си! Връщай се на работа и престани да се тревожиш за раждането.

— Кой се тревожи? — Правеше се на хладнокръвна, но независимо от нейните твърдения, знаеше, че се страхува, и й влизаше в положението. Да е бременна и същевременно да се развежда беше за нея двоен стрес.

— Ще се видим по-късно, мила. — Целуна я отново и забърза към кабинета си. Беше й обещал да я вземе след новините в шест и да я заведе на вечеря.

Отидоха в „Льо Шардоне“. Вечерята беше прекрасна, настроението им — повишено. Бил току-що бе спечелил нова награда, вестниците бяха писали много за сериала и той бе предоволен. Адриан се гордееше с него, а той твърдеше, че заслугата е нейна.

— Всъщност ти поддържаш рейтингите високи с твоите щури идеи. — Тя му бе подсказала доста главозамайващи интриги за епизодите и Бил не бе престанал да се надява, че след раждането ще отиде да работи при него. Смееха се и обсъждаха това, когато на съседната маса седна една двойка. Бил не разбираше какво става. Адриан изведнъж пребледня и не откъсваше очи от новодошлите. Гледаше мъжа, сякаш е видяла привидение. Той я забеляза и също като че ли се ужаси. Обърна се на другата страна и продължи да говори с дамата си. Тя беше млада, изискана и привлекателна, имаше много спортна фигура. Но не беше и наполовина хубава, колкото Адриан, макар да изглеждаше няколко години по-млада. Бил не гледаше нея, гледаше Адриан. А после се обърна и разбра кой е мъжът на съседната маса. Беше Стивън.

Адриан не откъсваше очи от него и без да каже дума на Бил, се наведе напред и заговори на съпруга си:

— Стивън… — протегна ръка към неговата маса, сякаш за да привлече вниманието му, но само момичето се обърна и я погледна, недоумявайки какво иска. Стивън се завъртя с гръб към нея, като се престори, че вика келнера. — Стивън… — Тя повтори името му по-отчетливо и момичето не знаеше дали да се усмихне или да се направи, че не я забелязва: изражението на лицето й беше толкова странно, толкова разтревожено, и коремът й беше така огромен!

А после, разбрал, че не може повече да се прави, че не я забелязва, Стивън стана и с рязък глас каза на придружителката си:

— Хайде да вървим. Обслужването тук е отвратително. — Докато момичето успее да каже нещо, той вече бе прекосил половината салон. То погледна объркано и сконфузено Адриан, сякаш искаше да се извини, и успя да промърмори само:

— Мисля, че той не ви чу.

— Напротив, чу ме — рече Адриан с прозрачно като лед лице и навлажнени от пот ръце. — Много добре ме чу. И обслужването си е съвсем наред.

— Извинете.

Момичето кимна и се втурна след Стивън. Адриан видя, че то му говори нещо, но той го дръпна през вратата и двамата се изгубиха от погледа й. Тя седеше на мястото си и трепереше. Бил плащаше сметката. Той също беше пребледнял, но не каза нито дума. Двамата излязоха навън в студената вечер. Адриан се задъхваше, след прекрасната вечеря сега й се повдигаше. Стигнаха на улицата тъкмо навреме, за да видят как Стивън потегля с момичето в поршето си.

— Защо го заговори? — попита Бил, когато се качиха в комбито. — Защо си правиш труда? — Изглеждаше ядосан, а когато тя се обърна към него, и в нейните очи имаше гняв. Не беше в настроение да спори с него или с когото и да било. Стивън съвсем недвусмислено й бе дал да разбере, сякаш това, което бе направил досега, не е достатъчно.

— Не съм го виждала от пет месеца, а съм била омъжена за него две години и половина. Толкова ли е чудно, че искам да му кажа нещо?

— Като се има предвид начинът, по който се е отнесъл към теб, да, чудно е, не мислиш ли? Или щеше да му благодариш за всички тези хубави неща, които прави за теб напоследък? — Истината беше, че Бил ревнуваше и сам се ненавиждаше, че повдига този въпрос. Но изразът в очите й, мъката на лицето й, когато бе протегнала ръка към Стивън, му бяха крайно неприятни. Мразеше го, задето й причинява болка. Искаше той завинаги да изчезне от живота й.

— Не се заяждай с мен. — Лицето й беше призрачно бледо, тя се разплака и започна да разтрива корема си. Дори бебето бе станало неспокойно, риташе силно. Тя жадуваше само да си отиде вкъщи, да си легне и да забрави за Стивън, но знаеше, че не може. — Той дори не ме погледна!

— Адриан — каза през стиснати зъби Бил, — този тип е пълен боклук. Колко време ти трябва, за да го разбереш? Година? Пет? Десет? Чакаш го да се върне и да отрупа теб и бебето с рози. Пак ти повтарям, че няма да се върне. Тази вечер не ти ли стана ясно? Той дори не благоволи да говори с теб, стана и си излезе. Този човек не дава пет пари нито за теб, нито за бебето ти. — Подозираше, че Стивън никога не я е обичал, но не го каза.

— Как може да постъпва така? Как може да не изпитва нищо към собственото си дете? Той потиска чувствата си, но рано или късно ще трябва да си даде сметка за тях.

— Единствената, която ще трябва да си даде сметка за нещо си ти. Той те е зарязал, мила. Забрави го.

Тя не отговори. Изминаха в мълчание останалата част от пътя. Но когато си стигнаха вкъщи, спорът им отново се разгоря. Адриан легна в стаята за гости, цялата обляна в сълзи. На следващия ден беше потисната. Срещнаха се сутринта в кухнята. Той не й каза нито дума, остави я този път сама да приготви закуската си. Накрая я погледна над спортната страница на вестника.

— Какво точно очакваш от него? Защо не ми го изясниш, просто, за да зная веднъж завинаги какво искаш от този човек. — И срещу какво беше изправен самият той в това съперничество.

— От Стивън ли? Не зная. Очаквам просто да приеме факта, че ще имаме дете. Той дори не знае от какво се отказва. Мога да приема, че се развежда с мен, тъй като счита, че съм го предала. Но не мога да приема, че обръща гръб на собственото си дете. Някой ден ще съжалява.

— Разбира се, че ще съжалява. Ала ще трябва да плати тази цена. А съществува вероятност и никога да не се осъзнае. Но как можеш да говориш, че си го предала? Да не си го изиграла? Да не си забременяла нарочно?

— В никакъв случай. — Изглеждаше обидена. Бил никога не бе я питал, но непрекъснато си бе задавал този въпрос. Чудеше се дали причината да се чувства толкова виновна не е в това. — Знаех колко държи да нямаме деца и непрекъснато внимавах.

— Така си и мислех. — Лицето му се разведри, толкова много я обичаше и тези препирни му бяха неприятни, но поне не бяха чести и винаги темата им беше една и съща. Стивън. — Но не пречи да попитам. Продължавай. Какво искаш от него? — Наистина му беше необходимо да разбере, заради себе си и заради нея самата. Време беше да погледнат истината в очите.

— Искам само да признае, че има дете. Да потвърди, че е негово, да приеме този факт. Струва ми се, че той избягва това от самото начало. Искам да го види и да каже: „добре, разбирам, че е мое, но наистина не го искам…“ или: „да, мое е, сгреших, обичам детето си“. Но не и вечно да се крие от мен, защото аз ще продължавам да мисля, че в даден момент ще дойде разкаян и ще иска да се върнем при него. И тогава ще разсипе моя живот, живота на детето, твоя и своя собствен живот. Както и да постъпя, винаги ще се чувствам виновна. Искам изцяло да се освободя от него, преди наистина да продължа по пътя си, а за да стане това, искам той открито да погледне фактите или поне да поговори с мен и да ми обясни защо възприема нещата по този начин. Той дори не прояви приличието да разговаря с мен, след като напусна дома ни.

За пръв път излагаше съображенията си толкова ясно и най-после Бил я разбра. Тя не можеше да повярва, че Стивън си е отишъл наистина завинаги.

Искаше той лично да й потвърди, че разбира от какво се отказва и че това са действителните му намерения. Разбираше я, но не вярваше да успее. Стивън вече й бе показал що за човек е — през целите тези пет месеца, както и предишната вечер. Той щеше да продължава да бяга, щеше да се разведе с нея с посредничеството на адвокати и да се откаже от родителските си права, без да види детето. Стивън просто беше такъв и тя трябваше да се примири с това.

— Не мисля, че ще изкопчиш от него нещо повече. Той не е способен да ти го каже лично.

— Откъде знаеш?

— Не видя ли какво направи снощи? Нима това е човек, който може да събере кураж и да се изправи очи в очи с теб? Та той направо избяга, с десет крачки преднина пред гаджето си.

— Тя гадже ли му беше? — Адриан изглеждаше заинтригувана, а Бил — ядосан.

— Откъде да зная, по дяволите?

— Изглеждаше много млада — каза замислено тя и той изпъшка.

— И ти изглеждаш млада, защото си. Така че престани, ако обичаш. Пък и какво значение има? Важното е да се освободиш от него, Адриан. Това е истинският проблем.

— А ако се върне по-късно? — Това много я тревожеше. Беше сигурна, че той пак ще се намеси в живота й, след като бебето се роди.

— Ще мислиш за това, когато се случи.

— Но детето има право…

— Зная, зная. — Бил удари с юмрук по кухненската маса и тя подскочи. — Детето има право на истинския си баща, нали така? Чувал съм го вече. Ами ако „истинският баща“ е негодник? Какво тогава? Няма ли да е по-просто да престанеш да се занимаваш с това?

— Ами ако Лесли беше пияна, когато ти каза, че те напуска? Нямаше ли да се чувстваш задължен да провериш какво мисли, когато е трезва?

— Вероятно. Защо?

— Защото смятам, че Стивън е пиян от страх още от деня, в който му казах, че съм бременна. И щом се успокои, щом престане да се паникьосва, щом изтрезнее, ще започне да мисли по-иначе.

— Не е задължително. Може пък наистина да не обича децата и разбиранията му да са си такива. Може пък да е по-добре да го послушаш.

— Искам само да чуя лично от него, че знае какво прави.

— Може и да не знае. Това означава ли, че ти трябва да спреш да живееш? — И по-точно, означаваше ли, че и двамата трябва да спрат да живеят? Но Бил разбираше, че й е трудно да забрави мъжа, който е баща на детето й, за когото е била омъжена две години и половина, преди да забременее.

— Мислиш, че съм глупачка, задето изобщо се безпокоя за това, нали?

— Не. — Той въздъхна и се облегна назад на стола си до кухненската маса. — Мисля, само че си губиш времето. Просто го забрави.

— Имам чувството, че го ограбвам — заобяснява тя. Бил я слушаше с голямо внимание. — Отнемам му детето и го давам на теб, защото ти го искаш. Но какво ще стане, ако той се върне и каже: „Хей, това си е мое, върни ми го!“… Какво тогава?

Разсъжденията й бяха логични, но Бил въпреки всичко не мислеше, че Стивън някога ще промени отношението си към нея или към детето. Искрено вярваше, че той ще остане непоколебим, въпреки че намираше това за много глупаво.

— Ще почакаме и ще видим. Нали ще си бъдем тук, няма да бягаме с бебето в Африка! — Не, но все повече и повече се привързваха един към друг и той го знаеше. Вече възприемаше детето като свое и разбираше, че в известен смисъл Адриан се опитва да предпази и него от нови страдания, и Стивън — от грешка, за която вечно ще съжалява. — Ти не можеш да носиш отговорността за всички ни. Остави всеки от нас да вземе собственото си решение и дори то да е несполучливо, това не е твой проблем. — Сложи вестника на масата и я погледна. — Обичам те… искам бебето… а ако той промени решението си и се върне, просто ще трябва да приемем нещата каквито са. Впрочем, какво е най-лошото, което може да ни се случи? Да получи правото да го посещава? Не е чак толкова трагично. Ще го преживеем. — Но я погледна и го полазиха тръпки. — Или ти самата би се върнала при него? — попита той и затаи дъх, докато чакаше отговора й.

Тя поклати глава, но с едва доловимо колебание.

— Не мисля.

Като чу отговора й, Бил едва не припадна.

— Какво означава това „не мисля“?

— Означава „не“. Но ще зависи от обстоятелствата… от много неща… Бил, аз не го обичам вече, ако ме питаш за това. Обичам теб. Но съществува нещо по-важно от нас двамата… съществува детето.

— Би ли се върнала при мъж, когото не обичаш, заради детето му?

— Съмнявам се. — Но не можеше да се закълне, че няма да го направи.

Тогава той стана и излезе от кухнята.

Последваха няколко трудни дни, докато и двамата отново се успокоят. Накрая сключиха примирие и прекараха почивните дни в леглото — разговаряха, любеха се и пак се опитваха да си изяснят взаимно становищата. Тя искаше да е сигурна, че Стивън няма да промени намеренията си и да поиска детето. Беше на мнение, че той трябва поне да го види, след като то се роди. На Бил това не му харесваше, но беше готов да го приеме. Още повече, че след сценката, която Стивън бе разиграл онази вечер, му се струваше почти невероятно той да дойде да го види.

— А след това ще се омъжиш ли за мен? — сериозно попита той и предложението му я накара цяла да засияе.

— Да. Ако още ме искаш.

Но не беше съгласна да кажат на момчетата, че ще се женят, докато не бъдат уредени всички формалности — документите за отказ от родителски права и разводът — и докато не са сигурни за намеренията на Стивън. Бил все още беше убеден, че бившият й съпруг, не заслужава такива любезности, но беше готов да отстъпи. Беше във възторг от мисълта, че след време ще се оженят.

— Как смяташ, момчетата няма ли да са против? — загрижено го попита тя. Започваше да се тревожи от всяко нещо, но лекарката им бе обяснила, че на този етап това не е нещо необичайно. Страх я беше от раждането, от контракциите, от болките, безпокоеше се дали бебето ще е здраво и изобщо за всички онези обичайни неща, за които се безпокоят жените. Бил знаеше, че за нея разводът е едно допълнително напрежение, каквото бе и продажбата на мезонета. Досега тя геройски издържаше на всичко, но вече бе започнала да се притеснява за дреболии. Бил подозираше, че тази нейна мания да бъде почтена по отношение на Стивън също се дължи на състоянието й.

Когато Адам и Томи пристигнаха, тя все още беше по-напрегната от обикновено. Беше ужасена, че те ще се разстроят заради бебето и реши да бъде честна с тях. Отидоха с Бил да ги посрещнат на летището и те, разбира се, се изненадаха, когато видяха корема й.

— Ау! — каза Томи и я зяпна със страхопочитание. — Какво е станало с теб?

— Недей да задаваш такива въпроси! — скастри го Адам.

— Ще си имам бебе. — Обяснението беше съвсем ненужно, дотук всичко беше ясно, дори и за Томи.

— От татко ли е? — попита той и Адам го ритна.

— Не е от татко ти — отговори му тя, когато пристигнаха вкъщи и седнаха в уютната кухня да пият горещо какао. — От мъжа ми е. Но въпреки това се развеждаме. Всъщност — опитваше се да бъде напълно откровена с тях. Бил й беше обещал, че ще помага, — той точно затова ме напусна. Защото не искаше дете. Така че се развеждаме и той се отказва от всичките си права над бебето. — Каза го без заобикалки и момчетата изглеждаха потресени, особено Адам.

— Това е ужасно!

— Не, не е — намеси се реалистично Томи. — Ако тя не се развеждаше, нямаше да е с татко и нямаше през лятото да бъде с нас на езерото Тахо и да ме спаси.

— Вярно! — засмя се Адам. Децата намериха начин да сведат всичко до практичната му страна.

— Кога ще се роди бебето? — пожела да научи Адам.

— През януари. След около два месеца.

— Съвсем е наближило. — Адам изглежда, силно й съчувстваше. — И къде ще живееш? В твоята къща ли?

Този път се обади баща им:

— Не, тук при нас… при мен. — Той се усмихна. — Ще сложим бебето в стаята за гости.

— Ще се ожените ли? — погледна ги обнадеждено Томи, Адам също с нищо не показа, че възникналата ситуация му е неприятна.

— Евентуално по-нататък — информира ги Бил. — Но засега още не. Трябва първо всичко да си дойде на мястото.

— Охо! — Томи беше явно доволен, а Адам я прегърна. Той беше ужасен от разказа й как съпругът й я изоставил и по-късно каза на баща си, че според него той трябва да се ожени за нея, още преди бебето да се е родило.

— Ще го имам предвид, сине. — А после му отговори сериозно: — Бих искал. Но трябва да чакаме да завърши делото за развода.

— И кога ще стане това?

— Много скоро. Ще ви държим в течение как се развиват събитията.

Като че ли им се бяха струпали доста неща, с които трябваше да свикват, но на следващата сутрин всичко вече си беше както обикновено. Телевизорът беше включен, навсякъде бяха разхвърляни мръсни дрехи, момчетата подскачаха из къщата, а Бил приготвяше закуската в кухнята — както във всяко щастливо, нормално семейство. Томи заяви на Адриан, че се надява бебето да е момче, защото момичетата били много тъпи, но Адам само се усмихна и каза, че каквото и да бъде, те ще го обичат. Адриан се просълзи от милите му думи. По-късно децата излязоха за малко с баща си и тя подреди къщата, а когато се върнаха, те й донесоха огромен букет цветя.

Заедно с Бил приготвиха вечерята за Деня на благодарността и празникът протече много приятно за всички. Известна сянка върху хубавия ден хвърли само дочутият от Бил разговор на Адриан с майка й.

— Не, той е добре — тъкмо казваше тя, — наложи се да замине по работа за Лондон. — И тогава видя изражението на Бил.

След това Бил я хвана натясно в кухнята. Празничната вечеря беше свършила и децата вече спяха в стаята си.

— За какво ставаше дума? — Но знаеше и без да му го казва. Тя лъжеше майка си за Стивън.

— Няма смисъл да я тревожа. В моето семейство никой никога не се е развеждал, а сега е празник, за бога.

— Него го няма от шест месеца, Адриан. Имала си достатъчно време да й кажеш. — Дойде му на ум и още нещо: — Казала ли си й, че си бременна? — Тя поклати глава, а той се отпусна на един стол и я погледна. — Каква игра играеш? Защо го прикриваш?

— Не го прикривам. — Очите й се напълниха със сълзи. — Просто не искам и тя да се намесва. В началото не й казах, защото мислех, че той ще се върне, а сега ми е неудобно и искам да си спестя това напрежение. Те вечно ме разпъват на кръст. После ще й кажа. — В очите й имаше сълзи. Трудно й беше да го накара да разбере колко сложни са били винаги отношенията й с нейното семейство.

— Кога ще й кажеш? След като се роди третото ни дете ли? Или когато това завърши колежа? Не е зле преди това да й направиш някой лек намек.

— Какво трябваше да й кажа? Никога не сме били близки. Не желая да разговарям с нея по този въпрос.

— Можеше просто да й съобщиш, че чакаш дете.

— Защо? — Но и тя съзнаваше, че въпросът й е глупав.

— Какво чакаш? — Той я погледна право в очите и за пръв път страх докосна сърцето й. Беше не само обаден, но и ядосан. — Чакаш той да се върне, за да бъде всичко достатъчно почтено за тях, така ли? — Беше засегнал болното й място и го знаеше.

— В началото като че ли беше точно така… а сега всичко е толкова сложно. Просто не зная откъде да започна.

— Ще ти се наложи… — Освен ако Стивън не се върнеше… Но нямаше намерение отново да подхваща този разговор. — Виж, отнася се за твоя живот. Те са ти родители. Просто не разбирам това, което правиш.

— Аз самата понякога не се разбирам — призна си тя. — Съжалявам, Бил. Когато Стивън си отиде, всичко ми се струваше толкова ужасно, че не казах на никого. В началото много се срамувах, после стана твърде късно, а сега е направо смешно. По дяволите, половината хора в службата все още мислят, че мамя съпруга си. — Тя се усмихна и той я притегли към себе си.

— Понякога ме подлудяваш, но може би точно затова те обичам.

— И Хари затова обича Хелън, най-добрата приятелка на… — Тя се разсмя и той я шляпна по дупето с кухненската кърпа, след като избърса и последната чиния.

— Престани! Започва вече да ми звучи като Стария завет.

— Извинявай, Бил… Понякога страшно обърквам нещата.

— Рано или късно ще поставим всичко на мястото му. — Вярваше в това, но вече започваше да се моли да е по възможност по-скоро.

24

Почивните дни около Деня на благодарността изминаха бързо и неусетно. Сега, когато момчетата вече знаеха, че Адриан се е преместила при баща им и чака дете, имаха да си говорят за много веща. Адам беше особено очарован и помоли за разрешение да пипне корема й. Когато бебето зарита и той го усети, изпадна във възторг и обърна смаяни очи към нея. Бил ги гледаше усмихнат.

— Страхотно, нали?

Бил също изпитваше благоговение всеки път, когато го усещаше.

Тръгваха на разходка в парка. Преди да излязат, колкото и да се опитваше, Адриан не успя да завърже връзките на обувките си. Всички се развеселиха.

— Сякаш се навеждам през плажна топка.

— И аз — прошепна й Бил, клекнал да й помогне. Те продължаваха да се любят винаги, когато имаха време и достатъчно сили, но по същата причина, по която тя не можеше да върже връзките на гуменките си, това често се превръщаше в своеобразно изпитание. — Знаеш ли, само на мен може да ми се случи такова нещо — разсмя се той, като върза връзките и седна на пода с вдигнат към нея поглед.

Тя надникна над огромния си корем.

— Какво?

— Да съм влюбен в жена, бременна в осмия месец.

Адриан се изкикоти, тя също си даваше сметка за комичността на положението. Във всеки случай ухажването му беше доста необичайно.

— Можеш да го използваш като възможен вариант за сериала. Хари да изостави Хелън и тя да се влюби в някой друг — подхвърли безгрижно тя, навличайки един от пуловерите му.

— Никой не би го повярвал — захили се Бил и тръгнаха да играят на гонка с Адам и Томи в парка „Пенмън“.

На следващия ден момчетата си заминаха и къщата без тях отново стана прекалено тиха. Но с наближаването на празниците в службата имаше много работа. Преди Коледа редакция „Новини“ се задъхваше, а съставът на сериала винаги работеше на предела на силите си. Напрежението в собствения им живот и въображаемите трагедии в сериала сякаш се обединяваха и правеха всички леко откачени. А освен всичко останало Адриан се опитваше да подготви и детската стая. Всяка вечер между двете информационни предавания седеше с часове и правеше драперии за креватчето или мислеше как да окачи пердетата.

— Чакай, остави това на мен! — Бил непрекъснато я сваляше от разни стълби и се караше с нея да му позволи да сглобява сам креватчето. А след това се поглеждаха и се разсмиваха. Всичко започваше да става много вълнуващо. Момчетата също бяха се зарадвали. Изглежда мисълта за бебето съвсем не им бе неприятна. Много съчувстваха на Адриан, че съпругът й я е изоставил, но бяха във възторг, че и те ще са съпричастни при чудесното появяване на бебето. Сега всеки път, когато се обаждаха, най-напред питаха дали се е родило. Бил им обеща, че веднага ще им телефонират и че те ще бъдат първите, които ще научат. Децата се надяваха да е момче, а Бил тайно искаше момиче, но всъщност това нямаше особено значение за него.

След Деня на благодарността посетиха първия час за природосъобразно раждане. Адриан бе успяла да се запише за курс в болницата, който започваше непосредствено след вечерните новини. Явиха се заедно с десетина други двойки. Всичките, с изключение на една, щяха за пръв път да стават родители. Адриан се чувстваше малко неуверена и непохватна, когато правеше упражненията пред пълна стая с непознати. Но Бил и нейната лекарка я бяха уверили, че това ще й помогне.

— В какво ще ми помогне? — опитваше се да спори с него Адриан по пътя натам, докато дъвчеше останалия й от обед сандвич с пуйка. Налагаше се веднага след курса отново да се връща на работа за последните новини. — Бебето и без друго ще си излезе, независимо колко ще пухтя сега. — Беше чувала само, че курсовете имали някаква връзка с дишането.

— Ще ти помогне да се отпуснеш — спокойно каза Бил.

Адриан схруска киселата краставичка и го погледна едва ли не с ревност.

— Посещавал ли си курсовете с Лесли? — Беше започнало да я чопли, че не му е за пръв път и знае много повече от самата нея за тайните на собствената й бременност.

Той й отговори много неопределено. Не обичаше да сравнява предишния си живот със сегашния. Сегашният беше много по-различен от всичко, което бе преживявал някога с когото и да било.

— Да… нещо такова… — беше всичко, което тя успя да измъкне от него, но това не му попречи да настоява, че курсовете за природосъобразно раждане са много полезни.

— Все пак ми се струва, че предпочитам да раждам вкъщи.

Старата песен. Бил не даваше и да се издума.

Паркираха в гаража на болницата, влязоха в сградата и тръгнаха след няколко жени в силно напреднала бременност към третия етаж, където се присъединиха към останалите „вдъхващи респект дами“, както се изрази лекторката. Поканиха ги да се разположат на пода, те седнаха по турски на гимнастическите дюшеци и представиха себе си и съпрузите си. Имаше две учителки, една медицинска сестра, две, които не работеха, секретарка, пощенска служителка, треньорка по плуване, която изглеждаше в страхотна форма, фризьорка, музикантка и една акордьорка на пиана. Съпрузите им бяха също толкова различни. Ако не друго, Адриан и Бил бяха най-образованите и най-преуспелите, но казаха, че са технически лица в телевизията и това не направи впечатление на никого. Единственото общо между всички тях беше само бременността. Различаваха се силно дори по възраст. От двете жени, които не работеха, едната беше на деветнайсет години и още беше в колежа, съпругът й беше само на двайсет. А пощенската служителка беше на четирийсет и две, мъжът й — на петдесет и пет и това щеше да е първото им дете. Останалите бяха някъде между тях, на двайсет и няколко и трийсет и няколко, с различен ръст, телосложение и интереси. Адриан беше леко заинтригувана от тях и повече се оглеждаше, отколкото повтаряше упражненията до момента, когато ги поканиха да прекъснат за „почивка с кафе“. Жените пиха лимонада и газирана вода, а мъжете — чай и кафе. И всички изглеждаха доста изплашени.

После инструкторката се обърна към тях и ги увери, че ако се упражняват достатъчно усърдно, техниката на дишането наистина ще им помогне. Като илюстрация на твърдението си им показа филм със заснето от началото до края природосъобразно раждане. Докато гледаше как жената на екрана се бори с болките, Адриан ужасена стискаше ръката на Бил. Жената раждаше за втори път, както им бе обяснила инструкторката. Първото било „медикаментозно раждане“, с презрение им каза тя. А това било много по-добро. Чуваха всяко пъшкане и стенание, докато жената раждаше на екрана. На Адриан ни най-малко не й подейства успокоително, че това, което ставаше във филма, се обяснява само от гледна точка на вдишването и издишването. Струваше й се, че жената умира. Накрая родилката започна да използва техниката на кратко и рязко издишване и да се напъва, а лицето й стана тъмночервено, последва дълъг остър стон и цяла поредица ужасни грухтящи звуци и писъци и между краката й се показа мъничко червено личице. Когато бебето се роди, жената се заусмихва през сълзи и всички в родилната зала заахкаха и заохкаха. Беше момиченце. Жената се отпусна назад с победоносен вид, а съпругът й преливаше от щастие и помагаше при отрязването на пъпната връв. После филмът свърши и лампите светнаха. Адриан беше потресена от видяното.

Не си казаха нито дума, докато не излязоха и не седнаха в колата на Бил, за да се върнат в телевизията.

— Е — тихо попита той, — как ти се струва? — Виждаше, че е разстроена, но нямаше представа до каква степен, докато тя не го погледна с разширени от ужас зеници.

— Искам да абортирам! — Той едва не се разсмя, толкова беше сладка. Наклони се към нея и я целуна, изпълнен от съчувствие. Намираше показването на филма за малко прекалено. Сигурно имаше начин целият процес да се представи в не толкова страшна светлина. Не смяташе, че демонстрирането на истинско раждане пред пълна стая с жени, на които щеше да им е за пръв път, е много сполучливо хрумване. „Първескини“, така ги наричаше инструкторката.

— Няма да е толкова страшно, обещавам ти. — Обичаше я повече от всякога. Единственото, което искаше, бе всичко да мине добре, тя да роди здраво бебе и раждането да бъде леко. Още помнеше колко трудно беше на Лесли и колко изплашен беше той самият, когато се роди Адам. С Томи беше значително по-леко. Надяваше се, че малкото, което беше научил и още помнеше ще му послужи да помогне на Адриан. Не понасяше само мисълта, че ще я гледа как страда.

— Откъде знаеш, че няма да е толкова страшно? — сърдито попита тя. — Да не би да си раждал? Видя ли лицето на онази жена? Мислех, че ще умре, докато се напъваше.

— И аз. Филмът беше отвратителен. Забрави го.

— Няма да ходя повече.

— Това не е решение. Трябва да усвоиш поне дихателните упражнения, за да мога да ти помагам.

— Искам пълна упойка — сухо каза тя.

Но когато при следващото им посещение при лекарката повдигна този въпрос, тя само й се усмихна съчувствено.

— Правим го много рядко, само в спешни случаи, когато нямаме време да чакаме действието на местната упойка, за да направим цезарово сечение. А вие нямате никакво основание да се опасявате, че при вас ще възникнат каквито и да било проблеми. Само посещавайте курсовете, Адриан, и ще се изненадате колко гладко ще мине всичко.

— Не искам да раждам — отново заяви Адриан, след като излязоха от лекарския кабинет. Каза го като констатация, но в гласа й се долавяше неподправен ужас.

— Малко късничко се сещаш, мила — спокойно отвърна Бил.

Тя беше в розова рокля и бе вързала косата си на опашка. Вървяха към колата. Още след първия час от курса по природосъобразно раждане се беше изплашила до смърт, а вече бяха посетили два.

— Това глупаво дишане не помага. Не мога дори да запомня как да го правя.

— Не се тревожи. Ще се упражняваме.

Същата вечер я накара да легне и да си представи, че е получила контракции. Той се престори, че мери времето между болките, а тя се опитваше да използва техниката на дишането, но спря по средата и грациозно плъзна ръка в панталона му.

— Я престани! Няма ли най-после да станеш сериозна? — Опита се да махне ръката й оттам, но тя започна да го гъделичка и той се разсмя.

— Хайде да правим нещо друго — предложи тя с порочен блясък в очите и се хвърли върху него.

— Адриан… бъди сериозна! Престани!

— Напълно сериозна съм! — Но не и по отношение на дишането.

— Нищо чудно, че си в това положение.

— Може и да си прав. — Опита се да се обърне по корем, но без успех. Плондерът, както понякога го наричаше, растеше сякаш с часове. И беше изключително жизнерадостен, почти непрекъснато усещаше движенията му, особено нощем. Изглежда си почиваше само призори. — Защо просто да не си остана бременна? Прекалено трудно е това нещо да се изкара навън. — Все едно да построиш океански лайнер в мазето си.

— Няма да ми е неприятно да те видя отново мършава — каза с копнеж той, — когато се запознахме, фигурата ти не беше за изхвърляне.

— Благодаря — каза тя и се претърколи на гръб като изскочил на брега кит. Легнала така, изглеждаше огромна. — Сега фигурата ми не ти ли харесва?

Въпросът не беше зададен съвсем на шега и Бил знаеше, че трябва да внимава. Лежеше по корем до нея и се надигна на лакти да я целуне.

— Мисля, че си най-хубавата жена, която познавам, независимо дали си бременна или не!

— Благодаря ти. — Тя се усмихна и в очите й се появиха сълзи. Обви ръце около врата му като дете и сълзите й закапаха. — Страх ме е — призна си тя и Бил се трогна.

— Зная, миличко, но всичко ще мине добре. Обещавам ти.

— Ами ако не мине? Ако нещо стане… с мен… или с бебето? — Беше глупаво, но се страхуваше да не умре. Непрекъснато мислеше какви ужасни болки бе изпитвала жената от филма и как бе пищяла. Никой не й беше казвал, че я очаква нещо подобно. Мислеше, че бебето ще излезе по някакъв начин и край. Никой дори не й беше споменавал, че толкова ще боли.

— Нищо лошо няма да се случи нито на теб, нито на бебето. Няма да допусна. Ще бъда там всяка секунда, ще държа ръката ти и ще ти помагам. Ще свърши, още преди да разбереш какво става.

— Наистина ли е толкова страшно? — Гледаше го сериозно в очите, а той не искаше да й казва колко трудно бе родила Лесли. Едва не бе полудял, докато я бе гледал как се мъчи.

— Невинаги. Мисля, че някои жени раждат доста леко.

— Да. Тези, които имат ханшове като Панамския канал — тъжно се съгласи тя, защото нейният не беше такъв.

— Ще се справиш много добре. — Целуна я нежно по устните, а тя пъхна ръце под ризата му и го погали по раменете, а после ги плъзна по гърба му и той потръпна от възбуда. Целуваха се, тя го милваше и неговите ръце също започваха нежно да се разхождат по тялото й. В най-вълнуващия момент той се захили. — Би трябвало да ме разстрелят, задето го правя с жена в твоето положение. — За момент осъзна колко абсурдно е това, после забрави всичко.

— В никакъв случай! — шеговито отвърна тя и той не можеше да се начуди колко силно продължава да го възбужда. Съблякоха се, Бил легна по гръб и я привлече върху себе си.

Половин час по-късно лежаха изтощени и той я гледаше виновно. Изпитваше ужас, че може да предизвика преждевременно раждане, но лекарката не бе им забранила да го правят.

— Добре ли си? — изплашено попита той, като я гледаше, сякаш очакваше тя всеки момент да експлодира.

— По-добре от всякога — изкикоти се Адриан. Очите й бяха замъглени като от пиянство.

— Отвратителен съм. Не трябваше да го правя.

— Напротив, трябваше. Много повече предпочитам да се любим, отколкото да раждам. Поне няма опасност да забременея.

Бил й отправи свъсен поглед.

— Ако не се лъжа, беше ми казала, че си девствена.

— Аха — щастливо отвърна тя. Струваше й се цяло чудо, че връзката им продължава да бъде така страстна, сега, когато навлизаше вече в деветия месец.

— Искаш ли пак да потренираме дишането? — предложи той, докато още лежаха. Чувстваше, че трябва да направи нещо, за да се спаси от необузданата си страст.

— Мислех, че тъкмо приключихме — глезено отвърна тя, а после с неудоволствие погледна часовника. Беше десет часът и трябваше да стане и да се върне на работа.

Не беше променила решението си да работи на пълно работно време до последния момент. Зелда си бе предложила услугите да я замества винаги, когато пожелае, но до този момент Адриан не се бе възползвала. Възнамеряваше да излезе в отпуск по майчинство от определения за раждането ден. Бил беше на мнение, че се изсилва.

— Защо не си починеш поне една-две седмици преди това?

— Ще имам предостатъчно време да си почивам, след като бебето се роди.

— Така си мислиш — засмя се той. Много добре си спомняше безсънните нощи и разпокъсания сън, плача на бебето, което искаше да яде на всеки два-три часа. Опита се да й го обясни, но въпреки това тя държеше да работи до края. Чувстваше се добре и твърдеше, не това й помага да си отвлича вниманието. Но всеки път, когато влизаше в редакцията, Зелда направо стенеше при вида й.

— Как се движиш с това нещо? — питаше тя, като сочеше корема на Адриан. — Не ти ли убива?

— Не — усмихваше се Адриан. — Свиква се.

— Не думай! — съчувствено отвръщаше Зелда. Това състояние й беше напълно непознато и тя нямаше никакво желание да го опознава. Децата просто не спадаха към желаните от нея неща. Както и съпрузите. Много харесваше Бил, но още в самото начало призна на Адриан, че ставала нервна, когато е с тях. Всичко при тях било прекалено семейно. Обаче се радваше за Адриан. Никой не заслужаваше повече от нея един добър мъж. Зелда нямаше никакви съмнения, че той е добър. Не беше като онзи негодник Стивън. На няколко пъти беше се сблъсквала с него — посещаваха един и същи гимнастически салон. Но той се правеше, че не я забелязва. Беше го виждала там с различни момичета — винаги хубави, винаги млади. Беше готова да се обзаложи, че никое от тях не знае, че е зарязал жена си, понеже е забременяла.

Попита Адриан един-два пъти дали се е обаждал, но Адриан само бе поклатила глава — изглежда беше чувствителна на тази тема, така че престана да й досажда с подобни въпроси.

И тази вечер, както винаги напоследък, Бил закара Адриан на работа и докато тя изпълняваше задълженията си, прекара един час зад собственото си бюро. После тя щеше да дойде да го вземе. Понякога оставаха известно време в удобния му кабинет и си приказваха. Нещата, които имаха да споделят, идеите за нови възможности в развитието на сюжетните линии, които трябваше да обсъдят, сякаш никога не свършваха. В много отношения се допълваха прекрасно и им беше много хубаво както в леглото, така и извън него.

Вървяха към асансьора и се смееха, когато тя спря и на лицето й се появи странно изражение.

— Какво има? — разтревожено я погледна той.

— Не зная… — Облегна се на него, изненадана от това, което беше усетила. Целият й корем се бе втвърдил като камък и го почувства като стегнат в менгеме. От описанията в курса за природосъобразно раждане се досещаше какво е. — Мисля, че току-що получих контракция. — Изглеждаше изплашена и той я прегърна през рамото. Но тя беше вече добре. Всичко беше минало и заминало. В погледа й се четеше паника.

— Много се преуморяваш. Трябва малко да намалиш темпото, или бебето ще се роди преждевременно.

— Само да е посмяло! Още не съм готова за него. — Детската стая беше почти завършена, но психически още не беше подготвена за това, през което трябваше да мине. — Искам да празнувам поне Коледа на спокойствие.

— Тогава престани да се трепеш — смъмри я той. — Кажи им, че повече не можеш да подготвяш късните новини. Ще те разберат. По дяволите, вече си в деветия месец!

Тя дори не беше сигурна, че ще се върне в редакцията. Щеше да използва отпуска по майчинство, за да размисли дали да отиде на работа при Бил. Все още малко се плашеше, че ще бъде прекалено зависима от него.

Тръгнаха към къщи и по пътя тя получи още две контракции. Когато се прибраха, Бил й даде малка чаша бяло вино и настоя да го изпие. Контракциите престанаха като по чудо и тя много се зарадва. Беше се изплашила до смърт, че раждането започва.

— Виното наистина ми помогна!

— Разбира се. — Бил я целуна. Изглеждаше доволен от себе си. А после за миг придоби виновен вид. — Може би трябва да престанем да се любим. — Питаше се дали причината не беше в бурното им преживяване преди няколко часа.

— Лекарката не каза нищо. Мисля, че това са само предварителни контракции, за да се намести плодът.

— Колкото повече такива контракции получиш сега, толкова по-лесно ще стане.

— Чудесно. Хайде тогава пак да се любим. — Тя изцеди в устата си последната капка от виното и му се усмихна като фея с огромен тумбак.

— Ти си извратена! — А най-ужасното беше, че наистина изгаряше от желание да я обладава. Искаше му се да го прави непрекъснато. Как беше възможно жена в толкова напреднала бременност да владее въображението му до такава степен? Но с всеки изминал ден чувстваше, че я обича по-силно и по-силно, и я намираше сладка такава, каквато беше — толкова уязвима, толкова мила, че пораждаше желание човек да я гушне. Наведе се и я целуна, но успя да я усмири, когато се опита отново да стане похотлива. — Ако не престанеш с това, Адриан, ще родиш три близнака.

— Добра идея! — Но си представи раждането и набързо изтрезня. — Сигурно е много болезнено.

— Виж, бъди благодарна, че ще раждаш само едно.

В мрака настъпи продължително мълчание, после тя отново зашепна:

— Ами ако са близнаци, а те не са разбрали?

— В днешно време това се установява със сигурност, можеш да ми вярваш.

Адриан се тревожеше за всичко и всяка вечер влизаше по десет пъти в детската стая да проверява дали не е забравила нещо. Сгъваше камизолките, разглеждаше мъничките шапчици, терлички и нощнички. Когато я виждаше в такива моменти, Бил се трогваше и често си мислеше, че Стивън трябва да е напълно откачен, за да се откаже от това. За него то беше изключително важно, а за Стивън не означаваше абсолютно нищо.

Бил беше сменил тапетите в стаята и сега те бяха бели с малки розови и сини звездички и красив дъгообразен розово-син бордюр отгоре. Беше свалил в мазето леглото с балдахина и в началото на декември двамата с Адриан бяха купили обзавеждането за детската стая. Накрая през седмицата преди Коледа всичко беше готово. Бяха си купили и коледно дръвче и го бяха окичили със старомодни украшения, червени боровинки и пуканки.

— Жалко, че момчетата не могат да го видят! — гордо каза той. Беше хубава малка елхичка и апартаментът изглеждаше красив и празничен. Децата бяха отишли на ски във Върмонт. Преди заминаването им Адриан и Бил бяха разговаряли с тях на няколко пъти. За Бил без тях Коледата нямаше да е същата. Те щяха да дойдат през февруари, за пролетната си ваканция, и така се получаваше идеално. Ако бебето се родеше навреме, дотогава щеше да е на три седмици и Адриан щеше повече или по-малко вече да се е възстановила, ако не се смятат безсънните нощи. Тя беше решила да кърми бебето и щяха да го слагат в кошче до леглото си, така че да не й се налага да става всеки път, когато трябва да го храни.

Адриан си взе свободен ден, за да свърши с покупките за Бъдни вечер. За тях празникът щеше да е двоен. На първи януари Бил навършваше четирийсет години. Тя му бе купила красив златен часовник от магазина на „Картие“ на Родео Драйв. Струваше й цяло състояние, но си заслужаваше. Беше нещо, което той щеше да носи до края на живота си — копие на часовника, изработен за султана през 1920 година и съответно наречен „Пашата“. Знаеше, че ще го хареса.

А за Коледа му бе купила миниатюрен портативен телефон, който се побираше в кутийка с размерите на самобръсначка. За него това беше идеалният апарат, тъй като обичаше по всяко време да е на разположение на екипа, а хората му редовно изпадаха в паника, докато се опитваха да го открият. Беше му купила и други неща — нов пуловер, одеколон, една книга за старите филми, от която той много се възхищаваше, и един съвсем малък телевизор, който можеше да гледа в банята и дори докато кара комбито си. В случай че се наложи да отиде някъде, а не иска да изпусне от поглед сериала си. Бе й доставило голямо удоволствие да пазарува за него. На децата бяха купили нови ски и обувки и ги бяха изпратили много преди Коледа. Томи за пръв път щеше да има собствен екип, но и двамата бяха отлични скиори. Адриан им бе изпратила подаръци и лично от нея — по едно красиво скиорско яке и по една електронна игра за всеки от двамата. Можеха да играят с тях в колата, когато следващото лято потеглят на голямото си ваканционно пътуване. Бяха решили този път да отидат за един месец на Хаваите и да наемат там мезонет. Вече далеч не бяха така ентусиазирани за къмпинга на езерото Тахо.

До Коледа оставаха три дни и Адриан опаковаше подаръците. Искаше да свърши с това, преди Бил да се прибере. Щяха да ходят на ежегодното коледно парти с колегите му от сериала и тя искаше да скрие предназначените за него неща. Беше сложила повечето от тях в бебешкото креватче и ги беше покрила с юрганчето. Опаковаше миниатюрния телефон и се усмихваше. Знаеше, че Бил ще бъде във възторг, сам не би си позволил тази разточителност да си го купи. Много й беше приятно, че може да го поглези.

Свърши с подаръците и отиде да вземе пощата. Видя плик от общината и се стресна. Отвори го, без да мисли, и дъхът й секна, като видя документите. От двайсет и първи декември беше окончателно разведена. Вече не беше съпруга на Стивън. Макар че не можеше да я лиши от това право, той беше заявил, че предпочита Адриан да не използва фамилното му име. Там бяха и документите, с които се прекратяваха родителските му права над нероденото им дете. Според закона то не беше вече негово. Беше на Адриан и точка. Детето нямаше законен баща. Както й бе обяснил адвокатът още през лятото, името на Стивън нямаше да фигурира в удостоверението за раждане. Тя дълго седя с втренчен в документите поглед. Сълзи напълниха очите й и бавно потекоха по бузите й. Казваше си, че е глупаво да се разстройва със задна дата. За нея това не беше изненада. Беше го очаквала. И все пак я заболя. Това беше последното, окончателното отхвърляне. Бе отритнал всичко нейно, дори и бебето.

Тихо прибра документите в своето чекмедже в бюрото на Бил. Той великодушно бе разделил с нея всичко, което имаше — сърцето си, жизненото си пространство, дома си, живота си, леглото си, дори беше готов да приеме детето й. Смайващо беше колко различни, колко противоположни във всяко отношение са двамата мъже. И все пак й беше мъчно за Стивън и съжаляваше, че той не бе успял да обикне бебето.

Бил се върна, когато тя се обличаше за партито, и както винаги почувства, че нещо се е случило. Помисли, че пак се плаши от раждането, напоследък беше луда от безпокойство дали бебето ще бъде нормално. В курса по природосъобразно раждане й бяха казали, че всички тези страхове са нещо нормално, не са някакво ужасно предзнаменование.

— Пак ли имаш контракции — попита той, разбрал, че е разстроена от нещо.

— Не, добре съм. — И реши да не увърта. С него винаги говореше направо. И без това я познаваше твърде добре. — Днес пристигнаха документите за развода. И за прекратяването на родителските права. За всичко има вече официално решение.

— Би трябвало да те поздравя, но няма да го направя. — Погледна я внимателно. — Познато ми е чувството, което изпитваш. Дори когато го очакваш, това си е своеобразен шок. — Прегърна я и я целуна нежно, а нейните очи отново се изпълниха със сълзи. — Съжалявам, миличко. Не е приятно, че ти се случва точно в такъв момент. Но един ден ще бъде само спомен и няма повече да те вълнува.

— Надявам се. Толкова отвратително се почувствах, когато ги получих! Не зная как да го кажа… сякаш са те скъсали на изпит, сякаш си напълно наясно, че си се провалил.

— Не ти си се провалила, а той — напомни й Бил, но тя седна на леглото и заподсмърча.

— Все още имам чувството, че съм направила нещо нередно… Мисълта ми е, че… сигурно не съм се справила особено добре, след като той не иска бебето.

— Съдейки по това, което си ми разказвала, едва ли би могло да бъде иначе. Ако в този тип имаше някаква човещина, досега щеше да е разбрал грешката си. — Излишно беше да й напомня, че няма нищо такова. Когато през октомври се срещнаха в ресторанта, Стивън не бе пожелал дори да я забележи. Що за човек беше той, за да постъпи по този начин? Истински негодник, при това и егоист — така гласеше неизреченият отговор на Бил. — Просто трябва да отхвърлиш всичко зад гърба си.

Адриан кимна. Знаеше, че той има право, но никак не беше лесно. На коледното тържество в службата му тази вечер беше много тихо. Всички бяха в повишено настроение и доста пийнали, а тя изведнъж започна да се чувства дебела, непохватна, потисната и грозна. Партито й се видя отвратително. Бил си тръгна рано, за да я заведе вкъщи — виждаше, че тя не се забавлява, а нямаше да липсва особено на останалите. Те щяха да го разберат. Пък дори и да не го разберяха, Адриан беше първата му грижа. Когато си легнаха, тя отново получи контракции и за пръв път не прояви никакво желание да се любят.

— Сега виждам, че наистина си депресирана — подкачи я той. — Може дори да е фатално. Да повикам ли лекар? — Правеше се на загрижен и успя да я разсмее, но докато лежаха будни, тя изглеждаше все така тъжна. Кошчето за бебето, покрито с бяла дантела, вече стоеше в ъгъла, напълно готово. До деня, определен за раждането, оставаха само две седмици и нещо, а тя все още не бе преодоляла страха си.

Курсовете за природосъобразно раждане не я бяха успокоили, макар информацията, която получаваше там, да беше обилна и полезна. Реалното раждане продължаваше да я ужасява. Но тази вечер дори не мислеше за това. Мислеше само за Стивън, за техния развод и за факта, че детето няма баща.

— Имам една идея — усмихна се Бил. — Малко е необичайна, но не е неуместна. Хайде на Коледа да се оженим. Имаме на разположение три дни да си направим кръвните проби и да получим разрешителното. Мисля, че за формалностите ще ни трябват точно толкова. И десетина долара. Може би ще успея да намеря парите. — Гледаше я нежно и макар да говореше шеговито, предложението му беше напълно сериозно.

— Не е редно — тъжно отвърна тя.

— Кое, за десетте долара ли? — Той се стараеше да поддържа лекия тон. — Добре, дори да са повече, все някак ще ги събера.

— Не, говоря сериозно, Бил. Не е редно да се жениш за мен от съжаление. Ти заслужаваш нещо повече от това. Адам и Томи — също.

— О, за бога! — Той се отпусна на възглавницата и простена. — Направи ми една услуга, недей да ме спасяваш от мен самия. Аз съм голямо момче, зная какво правя и случайно те обичам.

— И аз те обичам — печално каза тя. — Но не е честно.

— По отношение на кого?

— По отношение на теб, на Стивън и на бебето.

— Би ли ми обяснила по кои неведоми лабиринти на въображението стигна до това заключение? — Понякога го изкарваше от търпение, особено напоследък. Тревожеше се за толкова много неща, чувстваше се длъжна да бъде справедлива към всички… към него… към детето… и дори към проклетия Стивън.

— Няма да допусна да се ожениш за мен по принуда, само защото смяташ, че си ми задължен и трябва да ми помогнеш да се измъкна от затрудненото положение, или защото детето се нуждае от баща. Когато човек се жени, се очаква да го прави, защото желае, а не защото трябва, или защото мисли, че го дължи някому.

— Казвали ли са ти вече, че дъската ти хлопа? Много си секси… красива си… имаш страхотни крака… но дъската ти определено хлопа. Не ти предлагам да се омъжиш за мен, защото се чувствам задължен. Лудо съм влюбен в теб и това продължава вече шест месеца, или може би не си го забелязала? Спомни си, аз съм онзи тип, с когото живееш от лятото, онзи тип, чийто син спаси и чиито синове, в множествено число, те боготворят.

Очевидно й беше приятно да го чуе, ала все пак поклати глава.

— Въпреки това не е редно.

— Защо?

— Не е честно по отношение на детето.

Бил я погледна едва ли не свирепо. Беше чувал вече този аргумент и той никак не му харесваше.

— Всъщност, искаш да кажеш, че не е честно по отношение на Стивън, нали?

Тя се поколеба за момент, а после кимна. Чувстваше се длъжна да спасява и Стивън от самия него.

— Той не знае от какво се отказва. Трябва да му дам шанс да осъзнае решението си, да го обмисли трезво, когато детето се роди. Дотогава не мога да поема нататък и завинаги да го изключа.

— В съда като че ли не са на това мнение. Тези документи са издадени с тяхно съгласие, Адриан. Той няма повече никакви права над него.

— От юридическа гледна точка е така, прав си. Но от морална? Можеш ли наистина да го твърдиш?

— Господи, вече не зная какво мога да твърдя. — Той стана от леглото и започна да крачи из стаята, без да откъсва поглед от нея, и едва не събори малкото бяло кошче. — Зная само едно: залагам за теб главата си… сърцето си… душата си… и всичко, каквото поискаш. И го правя, защото те обичам, теб и детето. На мен не ми е необходимо да чакам да се появи на бял свят и да го видя, за да реша дали е сладко или не е. Не ми се налага да меря емоционалната си температура в деня на раждането. Ти си, то е, аз съм — ние сме това, за което винаги съм мечтал. Казвам ти, че искам да станеш моя жена и да сме заедно в добри и лоши дни, в болест и здраве, завинаги. Това е единственото, което искам — само вас двамата. През последните седем години бях прекалено изплашен, за да го предложа на някого. Бях прекалено изплашен дори и да си го помисля. Защото, както вече съм ти казвал, не смеех да обикна толкова силно, а после жената отново да ме напусне и да ми отнеме децата. Това дете не е мое, негово е, както непрекъснато ми напомняш, но го обичам, сякаш е мое, и не желая да го изгубя. Не желая това между нас да е само някаква игра. Не желая да седим и да чакаме, докато той се върне и си вземе обратно всичко, което съм обикнал. Впрочем не мисля, че той ще го направи, и вече съм ти го казвал. Но нямам намерение все така да държа вратата си отворена за него, да го чакам да дойде на себе си или да му омръзнат мацките и да се върне при теб и детето. Доколкото зависи от мен, Адриан, той повече не може да те има. Но ако той те иска и ако ти го искаш, по-добре решавайте бързо. Аз желая да продължим живота си, желая да се оженим, желая да осиновя детето, което носиш в себе си от девет месеца и аз усещам как рита. Няма вечно да стоя с широко отворено сърце и душа. Така че, ако искаш да говорим откровено за това, нека поговорим. Кое е честно? Докога е честно? Точно колко време се очаква от мен да бъда „честен“ по отношение на Стивън?

— Не зная. — Думите му й направиха силно впечатление. Обичаше го повече от всякога. Искаше й се още в този миг да отиде при него, и въпреки това чувстваше, че не бива да избързва. Но и той беше прав. Не беше справедливо да очаква от него, че ще търпи нерешителността й до безкрайност.

— Какъв срок ти изглежда достатъчно честен? Седмица? Месец? Година? Искаш ли да му дадем един месец след раждането, само за да се увериш посредством адвокатите му, че той все така не желае какъвто и да било контакт с детето? Това приемливо ли ти се струва? — Той също се опитваше да бъде справедлив, но тя го влудяваше.

— Аз няма да се върна при него — заяви Адриан. По този въпрос нямаше повече никакви съмнения.

Но Бил не беше така сигурен. Продължаваше да се тревожи, когато тя повтаряше, че трябва да е честна към Стивън. Жените понякога имаха особено отношение към бащите на децата си, проявяваха към тях повече разбиране, повече търпение. С мъжете беше по-различно, те никога не можеха да бъдат напълно сигурни кои деца са техни. Но жените го знаеха с положителност. Питаше се дали заради детето Адриан няма да се чувства по някакъв начин обвързана със Стивън през целия си живот. Надяваше се да не е така.

А и тя все още не можеше да отговори на този въпрос.

— Става дума само за детето, Бил… само…

— Зная… зная… Разбирам те… Просто понякога ме плашиш. — Седна до нея на леглото и в неговите очи също се появиха сълзи. — Обичам те.

— И аз те обичам — нежно отвърна тя и той я целуна.

— Да му оставим тогава един месец, а? Един месец след раждането на детето. Ще се свържем с този негодник, ще му дадем един месец да промени решението си, а после ще го забравим завинаги, нали? Съгласна ли си?

Тя кимна сериозно. Звучеше й разумно и беше повече, отколкото Стивън заслужаваше. В края на краищата, нали беше подписал документите за прекратяване на родителските права…

Прекратяване… разтрогване… Звучи й почти като убийство. И в известен смисъл е тъкмо така. Това, което Стивън направи, едва не я уби. Но Бил й помогна да оцелее. Вечно ще му бъде благодарна. В действителност му дължи много повече от благодарност. И все пак… Стивън й беше съпруг… Всичко е така дяволски объркващо! Към кого да бъде лоялна на първо място? На кого дължи най-много? На Бил, защото я обгражда с грижите си… И все пак…

Мразеше се, че се чувства толкова раздвоена, но така стояха нещата. В сърцето й имаше само един. Но в главата й бяха винаги двамата. Точно в това се състоеше проблемът.

Споразумяха се за един месец след раждането. На нея също й се струваше, че това е напълно справедлив срок. А след това за Стивън вратата щеше да се затвори завинаги. Към нея и към детето. Той дори не подозираше, но тя му подаряваше време и избор, каквито изобщо не бе искал.

— И после ще се омъжиш за мен, нали? — не отстъпваше от своето Бил и тя кимна с плаха усмивка. — Сигурна ли си?

Тя кимна отново, а след това смутено сведе поглед и прошепна:

— Най-напред трябва да ти призная нещо.

— О, по дяволите! Сега пък какво има? — Беше на края на възможностите си. Нощта се бе оказала дълга и той се чувстваше уморен.

— Излъгах те.

Бил видя, че тя крие погледа си, и го обхвана тревога.

— За какво?

Едва успя да долови думите, когато тя изрече признанието си:

— Всъщност, не съм девствена.

Настъпи дълга тишина. Бил я гледаше намръщено, но с огромно облекчение, а тя една сдържаше смеха си.

— Уличница! — изръмжа той. Не можа да се сдържи и въпреки разкаянието, което знаеше, че ще изпитва след това, отново я облада. Когато всичко свърши, кротко заспаха в обятията си и останаха прегърнати чак до сутринта.

25

На Коледа Адриан не беше на работа. Останаха дълго да се излежават и да се гушкат под завивките, докато в девет и петнайсет телефонът не иззвъня. Адам и Томи се обаждаха от Стоу, където бяха на ски с майка си. И двамата бяха в повишено настроение и много оживени. След разговора Адриан се усмихна и пожела на Бил весела Коледа. Двамата скочиха от леглото, отправиха се към тайните си скривалища и се върнаха с ръце, пълни с пакети в ярки опаковки. Подаръците от страна на Бил бяха опаковани още в магазина, а тя бе завила своите толкова сръчно, колкото и готвеше. Но той беше във възторг от всичко. Лудо се зарадва на телевизора, на телефона и веднага облече пуловера, а върху него и червеното кожено бейзболно яке, което му бе купила едва преди два дни, като минаваше по Мелроуз.

Тя също много хареса подаръците си. Бил й беше купил красива зелена кашмирена рокля от Чикаго за след раждането и чанта от черен алигатор с дълга каишка — същата, от която се бе възхищавала, винаги когато се спираха пред витрината на „Кели“. И книги, и чифт смешни розови обувки с нарисувани на тях дини, и три красиви нощници, и халат за след раждането. Беше й накупил и най-различни глупави дрънкулчици — златна верижка за ключове, старомодна писалка, часовник с Мики Маус, който тя намираше очарователен, и томче стихове, в които се казваше всичко онова, което изпитваше към него. Когато приключи с разопаковането, Адриан вече плачеше, а Бил изглеждаше страшно доволен от реакцията й. После той отново изчезна и се върна с малка кутийка, опакована с тюркоазна хартия и бяла сатенена панделка.

— О, не, стига вече! — Тя скри лице в черните кожени ръкавици, които й бе купил от „Гучи“. Бяха украсени с малки червени джувчици и страшно й харесваха. — Бил, не бива!

— Съгласен съм — засмя се той. — Няма да правя повече така. Но защо не я отвориш, напук на всичко?

Тя гледаше пакетчето и се боеше да разкъса опаковката. Инстинктът й подсказваше, че вътре има нещо голямо.

— Хайде, давай… не бъди такава пъзла…

С треперещи пръсти тя махна хартията и първото, което видя, беше картонена кутийка в същия син цвят като опаковката с надпис „Тифани“ върху нея. А вътре имаше тежка кутийка от черен велур. Отвори я бавно-бавно и дъхът й секна. Беше диамантена халка, направена от тесни правоъгълни камъчета, и тя не можеше да откъсне очарован поглед от нея.

— Хайде, глупаче! — Той нежно я взе от нея. — Сложи си я… ако ти става… — Знаеше, че ръцете й са леко подпухнали, а и не беше много сигурен, че е избрал точно нейния номер. Но когато я сложи на пръста й, халката й стана като по мярка.

— О, боже мой… о, Бил… — Тя седеше на мястото си и го гледаше с невярващи очи, а по бузите й се търкаляха сълзи. — Толкова е красива, но… — Беше му казала преди няколко дни, че още не е готова да се омъжи за него. А това беше великолепен венчален пръстен, много малко жени имаха щастието да получат нещо подобно, и то, да речем, за двайсетата годишнина от сватбата. Но сериалът на Бил беше спечелил още една награда и макар той да не беше споделил с нея, тя знаеше, че сумата е цяло състояние, така че можеше да си го позволи.

— Помислих си, че когато влезеш в болницата, трябва да имаш благопристоен вид. Това всъщност е годежен пръстен, но ми се стори, че е по-красив, отколкото някой с голям камък, пък и така — каза той и я погледна плахо — ще приличаш малко на омъжена.

Пръстенът беше приказен, тя беше направо очарована. И още по-силно обичаше Бил. Той беше невероятен. Свят й се завиваше, като гледаше искрящото великолепие на лявата си ръка. Преди два месеца най-после беше свалила златната си халка, защото ръцете й бяха започнали да се подуват и й беше станала тясна, а освен това изглеждаше неуместно да я носи повече, независимо от състоянието си.

— Господи, Бил, разкошен е!

— Наистина ли ти харесва? — Той изглеждаше много доволен, а тя бе страшно трогната от всичко, което той правеше за нея.

— Да не би да се шегуваш? Дали ми харесва! Възхитена съм! — Тя се засмя, отпусна се в леглото и започна да обръща ръката си и да се любува на пръстена от различен ъгъл. Той искреше с хиляди отблясъци. — Ще шашардисам акушерките, когато отида да раждам.

— Странно — каза той, като й хвърли бърз поглед. — Не ми приличаш на сгодена. — Помилва корема й и усети как бебето рита. — Сигурно е момиче — щастливо каза той.

— Защо? — Тя продължаваше да разглежда пръстена. Не вярваше на очите си.

— Непрекъснато тропа с крак — констатира Бил.

— Може да иска пръстен като на майка си — усмихна се тя и се наведе да го целуне, двойно по-щастлива, че купи красивия часовник от „Картие“, който се готвеше да му подари на първи януари за рождения му ден. Той беше погълнал значителна част от сумата, която бе получила от продажбата на мезонета, но тя смяташе, че си струва. Останалата част от парите пазеше за бебето. Бил вече й бе казал, че иска да плати сметката за болницата, но тя бе настояла да си я плати сама.

— Сигурна ли си, че не искаш още веднъж да премислиш и да се оженим веднага? — с надежда попита той. Все още се мъчеше да я склони. Ако не друго, това би означавало да постави името си на удостоверението за раждане на детето. Това беше доста по-приемливо, отколкото „баща неизвестен“, какъвто беше единственият й избор сега, ако не искаше графата да остане непопълнена. Както, впрочем, я бе посъветвал адвокатът. Когато двамата с Бил се оженеха, можеха да помолят да бъде направена поправка и там да бъде нанесено неговото име.

Адриан го погледна тъжно, не искаше да го наскърбява.

— Мисля все пак, че трябва да почакаме. — Бяха решили това да стане най-късно през февруари, ако всичко мине добре и Стивън не им създаде проблеми, като промени отношението си към детето. Даваха му отсрочка, която, Бил беше убеден, Стивън не заслужаваше. Но изглежда тя все още си въобразяваше, че в момента, в който роди, той ще влети през вратата на родилната зала. А Бил беше някак сигурен, че след раждането тя ще дойде на себе си и ще започне да разсъждава по-трезво. Точно сега тя като че ли имаше нужда от фантазиите, че някой ден Стивън ще съжалява за детето. Може би това беше нейният начин да се защити от печалния факт, че той не дава пет пари нито за нея, нито за бебето.

Прекараха един спокоен следобед. Бил се зае с подготовката на празничната вечеря — пуйка, над която се труди часове наред, докато Адриан подремваше на дивана, все още с красивия пръстен на ръката.

Когато на следващия ден тя отиде на работа, Зелда веднага го изкоментира. Невъзможно беше да не се забележи. Като го зърна, червенокосата, зяпна от удивление.

— Ау! Да не си се омъжила през почивните дни?

— Не — загадъчно се усмихна Адриан. — Сгодих се — каза тя и се изсмя сама на себе си: При този щръкнал корем едва ли можеше да се мине само с годеж.

— Пръстенът си го бива — каза с възхищение Зелда.

— Човекът си го бива — допълни Адриан и отиде да говори с един от редакторите.

Прекара цялата седмица в опити да се справи с бъркотиите в работата и да обясни намеренията си на Зелда. Щеше да напусне след две седмици и й се струваше невероятно трудно преди това да подреди всичко. Някъде към средата на седмицата при нея дойде човек от екипа на Бил и й каза, че подготвят парти като изненада за четирийсетия му рожден ден. Искаха тя да им съдейства, като го заведе там. Почувства се щастлива и развълнувана заради него. Рожденият му ден беше на Нова година, щяха да направят партито същия следобед, направо на снимачната площадка — с оркестър, с бивши и настоящи участници в екипа и с всички негови приятели, с които успеят да се свържат. Идеята й се видя прекрасна. Вечерта срещу Нова година едва се стърпя да не издаде тайната.

Вечеряха с приятели — познат на Бил писател даваше малък прием в „Шазанс“. След това по пътя към къщи Адриан беше полузадрямала. Бил беше пил доста, но не беше пиян. Прибраха се малко след полунощ. Той се съблече и веднага се пъхна в кревата. Когато тя легна до него, беше вече почти заспал.

— Честита Нова година! — прошепна тя и той се усмихна. — И честит рожден ден! — Сети се за партито на следващия ден, но преди да успее да каже нещо, той беше вече заспал. Погледна го, наведе се и го целуна. Беше толкова сладък и толкова добър с нея и го обичаше толкова много! Остана известно време будна. Беше уморена, но вече не й се спеше толкова, колкото час преди това. И изведнъж, както си лежеше, бебето рязко се раздвижи, а после всичко в нея, от гърдите до скута, се стегна така, че почти не можеше да си поеме дъх. Но всъщност не я заболя особено. Помисли си, че то отново се намества. Вече почти бе свикнала с предварителните контракции. Получаваше ги най-често в натоварените дни или когато беше много уморена, и ги приемаше без особена тревога.

Продължи да лежи и да размишлява спокойно, но след малко последва ново стягане, после още едно. Реши да опита един от триковете на Бил, без да го буди. Отиде, наля си половин чаша вино и го изпи. Но този път контракциите не спряха. Към три часа те вече идваха на равномерни интервали, а тя все не вярваше, че наистина се започва. Изгаси лампата и се опита да заспи, но всяко поредно стягане я събуждаше и тя се обръщаше ту на едната, ту на другата страна. Накрая Бил се размърда и попита какво става.

— Нищо — измърмори тя. — Пак тези глупави контракции.

Той си отвори едното око в тъмното и я погледна.

— Приличат ли ти на истински?

— Не. — Нарушаваха й спокойствието, но мислеше, че ги получава, само защото е изморена. Беше сигурна, че раждането не е започнало. До определената дата оставаха още две седмици и нямаше никаква причина бебето да се появи по-рано. Беше ходила при лекарката само преди един ден и тя също не бе забелязала нищо необичайно. Макар да беше отбелязала, че цикълът на бременността вече е завършен и раждането може да започне всеки момент отсега нататък до две седмици след срока.

— Откога ги получаваш? — измърмори Бил и отново се обърна на своята страна на леглото.

— Не зная… от три-четири часа. — Беше станало вече три и половина.

— Вземи гореща вана.

Това беше още една от магическите му рецепти и също беше ефикасна. Беше я опитвала няколко пъти, когато беше получавала контракции и те винаги бяха преставали. А лекарката им беше казала, че когато наистина се започне, нищо няма да го спре — нито вино, нито горещи вани, нито дори челни стойки. Щом бебето реши да се ражда, ще се роди. Никак не й беше приятно точно сега да става от леглото и да влиза във ваната, само за да спре контракциите.

— Хайде — побутна я Бил, — опитай, за да можеш да поспиш.

Малко след това тя се запъти към банята. Той я гледаше усмихнат как се клатушка, а после, докато слушаше как пълни ваната, задряма. Стори му се, че бяха минали часове, когато отново я чу до себе си и изведнъж усети, че тя се сковава и издава странни звуци. Това моментално го разбуди. Погледна я. Лицето й беше напрегнато, тя се вкопчи в него и цялото й тяло се вдърви.

— Миличко, добре ли си? — Запали лампата и се разтревожи, като видя, че на челото й са избили капки пот. Ваната определено не беше помогнала. После тялото й се отпусна, а в очите й се четеше страх. Бил се усмихна. Взе ръката й в своята и целуна пръстите й. — Струва ми се, че малкото ни приятелче иска да отпразнува Нова година с нас. Какво ще кажеш, мила? Да се обадя ли на лекарката? — Но за него нямаше никакво съмнение, че раждането е започнало.

— Недей! — Тя отново стисна ръката му. — Добре съм… наистина… Ох, не! — внезапно извика тя. — Не, не съм добре… О, Бил! — Тя сграбчи ръката му и силно я стисна, забравила всичко, на което я бяха учили за дишането. Но той й напомни и тя се справи с контракцията с помощта на кратки, бързи издишвания. На Бил му беше пределно ясно, че нямат време за губене. Тя внезапно получи силни болки и явно беше време да отиват в болницата. Помогна й да седне, тя събра сили и тръгна към дрешника със замаян вид.

Беше уморена и изплашена и започваше да трепери. След минута излезе оттам с паническо изражение. Той веднага изтича при нея и й помогна да седне на един стол, но докато траеше контракцията, тя не беше в състояние да говори. Както седеше и се бореше за глътка въздух, тя изведнъж си спомни за страданията на жената от филма. Но вече й се струваше, че те не са нищо в сравнение с нейните. Не можеше да си поеме дъх, болките изведнъж започнаха да идват една след друга.

— Не мърдай… стой спокойно… дишай… — говореше колкото на нея, толкова и на себе си Бил, докато изтича до дрешника и взе широка, свободна рокля. Помогна й да съблече нощницата, нахлузи роклята през главата й и намери чифт стари мокасини.

— Не мога да тръгна в такъв вид! — каза тя в интервала между болките. Беше измъкнал от дрешника най-смотаната й рокля.

— Няма значение, изглеждаш великолепно.

Той обу джинси, облече пуловер и нахлузи еспадрилите, които намери под леглото. Без да сваля очи от Адриан се обади на лекарката, която обеща да ги чака в болницата след половин час. Помогна на Адриан бавно да стане от стола, но още преди да прекосят стаята, тя получи зашеметяваща контракция. Започваше да се пита дали да не извика линейка, дали не са чакали прекалено дълго, но беше решен да не допусне да се осъществи желанието й да ражда вкъщи. Веднага, след като контракцията премина, се опита да й вдъхне кураж, за да я накара да тръгне. В едната ръка носеше чантата с вещите й за болницата. Почти успяха да стигнат до пътната врата, преди да последва нова контракция. Напредваха бавно и тя се разплака още в началото.

— Всичко е наред, скъпа… наред е. Ще те доставим в болницата само за няколко минути и ще се почувстваш по-добре.

— Не, няма да се почувствам по-добре — изплака тя и се вкопчи в него като удавник за сламка. — О, Бил… това е ужасно…

— Зная, миличко, зная, но скоро ще свърши и ще си имаме едно хубаво бебче.

Тя му се усмихна през сълзи и се опита да диша, докато трае болката, но не беше лесно. Все пак Бил имаше право, донякъде помагаше, но бързо настъпваше момент, когато не можеше повече да го прави.

Стори им се, че докато се доберат до мястото, където Бил беше паркирал колата, минаха часове, но най-после той настани Адриан в комбито и хвърли чантата й на задната седалка. После подкара колкото можеше по-бързо към болницата, очакваше да го подгони пътната полиция. За пръв път нямаше нищо против да го спрат. Надяваше се на полицейски ескорт, в случай че тя наистина започне да ражда по пътя. Но това не се случи и никой не го забеляза. Закова пред входа за спешни случаи и наду клаксона, като се молеше някой да дойде да му помогне. След миг, точно когато Адриан се бе вкопчила в него, останала без дъх от нова контракция, се появи един санитар. Двамата я настаниха на количката, санитарят я подкара с пълна скорост, тя стенеше, а Бил тичаше редом с нея.

— Не мога… Бил… ох… — Вече почти не беше в състояние да говори. Бил видя, че цялата трепери, и хвърли сакото си върху нея като се опитваше да й отвлича вниманието.

— Можеш, можеш… хайде… много добре се справяш… така… така… още малко и ще свърши.

Това бяха само думи, но за нея сега те бяха единствената опора. Бил знаеше, че когато я вкарат в предродилното отделение, веднага ще прикрепят към нея монитор и ще се вижда точно колко силни и колко продължителни са контракциите, кога достигат връхната си точка и кога започват да отслабват, така че щом започнат да преминават, ще може да й го казва. Но сега не разполагаха с нищо такова. За нея съществуваха само болката и ужасът, че ще стане още по-лошо и напълно ще изгуби способността да се владее. Започваше да мисли, че ще умре, и се сопна на Бил, когато той се опита да й помогне да стане от количката.

Лекарката беше вече там, чакаше ги и заедно с жизнерадостна млада сестра, която Адриан моментално намрази, й помогна да легне на един креват. Адриан определено не беше в най-добрата си форма. Изпадна в истерия, когато й съблякоха роклята и се опитаха да й сложат стегнатия колан от монитора, точно когато през нея преминаваше разкъсващата болка на нова контракция.

— Дръж се, Адриан… това ще ни отнеме само минутка — каза лекарката, докато опитните й ръце помагаха на сестрата, а Бил се опитваше да я накара да диша. Болката беше много силна и тя изведнъж ги погледна стреснато.

— Излиза! — Беше ужасена и трескаво местеше очи от Бил към лекарката. — Излиза… бебето излиза!

— Няма такова нещо. — Лекарката се опитваше да я успокои и й каза да диша често, а Бил се опита да й напомни как се прави това, но тя скимтеше и продължаваше да твърди, че бебето излиза. — Не се напъвай! — Лекарката почти изкрещя и изведнъж в помещението се появиха още две сестри. Тя погледна монитора и се намръщи. После отиде да измие ръцете си на умивалника в стаята и каза на Бил:

— Тя има страхотни контракции… и много продължителни… Раждането може да е по-напреднало, отколкото очакваме. — Говореше тихо, а Адриан скимтеше.

— Излиза… излиза… — Плачеше на пристъпи и на Бил също му идеше да заплаче. Не можеше да я гледа как страда. А когато лекарката започна да я преглежда, стана още по-лошо. Адриан почувства как изгаряща болка проряза тялото й, а лекарката кимна доволно.

— Почти е време да започнеш да се напъваш, Адриан… само още няколко контракции.

— Не! — изпищя тя, помъчи се да седне и започна да бута колана на монитора, докато го отмести от щръкналия си корем. — Няма да се напъвам! Не мога!

— Разбира се, че можеш — каза лекарката.

Бил безуспешно се опитваше да я успокои. Призляваше му, като я виждаше да се мъчи така, а тя се гърчеше в леглото, докато лекарката разговаряше със сестрите. Беше много по-ужасно отколкото в учебния филм и той реши да попита защо не й дават нещо за болките. Но когато понечи да заговори, лекарката го прекъсна.

— Искаш ли да родиш направо тук, Адриан? Бебето ще се появи всеки момент. Вече виждам главичката му. Точно така… хайде… започвай да напъваш!

Адриан нададе страховит писък и погледна към Бил, сякаш го молеше да я спаси. Една от сестрите завинти дръжки към леглото, а втора прикрепи в другия му край опори за краката и завчас всичко беше покрито със синя хартия. Връчиха на Бил боне и зелена престилка. Докато той държеше Адриан за раменете, цялото помещение се преобрази.

— Точно така… давай… напъни и избутай бебето оттам! — подканяше я лекарката, а Адриан продължаваше да повтаря, че не може. Цялото й същество беше подвластно на болката и Бил искаше да ги помоли да й дадат нещо против нея. Тя изпищяваше при всяко напъване, а той я държеше и плачеше. Но никой не забелязваше неговите сълзи. Адриан също плачеше. Плачеха и двамата, а после тя отново се отпусна назад, след това пак се надигна и се напъна и внезапно се чу продължителен тънък плач. Бил смаяно вдигна поглед. Адриан се усмихваше през сълзи, после отново започна да пищи, напъна се, бебето изскочи и тя се отпусна напълно изтощена на възглавниците.

— Момче е! — каза лекарката.

Адриан и Бил плачеха и се смееха. Той се обърна към мъничкото човече, което ги гледаше с големи учудени очи и нослето му беше досущ като на майка му.

Тя също се опита да се надигне и да го види, но в този момент лекарката натисна корема й, тя изпищя пронизително и плацентата падна.

— Толкова е хубав! — каза Бил с дрезгав глас. — Ти също си хубава. — Наведе се и я целуна, а тя се обърна към него и му отправи поглед, какъвто никога повече нямаше да си разменят — погледът и чувството, породени единствено от неповторимия миг. Но и двамата щяха да запомнят завинаги този ден.

— Всичко наред ли му е? — немощно попита Адриан.

— Прекрасен е! — обяви лекарката, която в момента й правеше няколко шева. Току-що й бяха сложили местна упойка, но тя дори не бе забелязала. Бе дошъл педиатър да прегледа новороденото. То изглеждаше много добре. Тежеше три килограма и седемстотин грама, солидно бебе. Бил непрекъснато повтаряше, че е одрало кожата на майка си, а на Адриан й се струваше, че прилича на Бил. Това беше пълна безсмислица, но на него не му се искаше да й го казва.

Докато я измият и преоблекат, той помогна да занесат малкия в детската стая и се върна след половин час. Беше едва пет часът и петнайсет минути. За първо раждане бе минало необикновено бързо. В болницата бяха едва от четири и половина. Но тези последни мигове се бяха сторили на Адриан безкрайни.

— Толкова ми е мъчно, че изтърпя такива болки! — прошепна той, като се наведе над нея. Не можеше да се начуди колко се бе променила само за половин час. Косата й беше вчесана, лицето и тялото й — измити, дори си бе сложила червило. Беше съвсем различна от изпадналата в истерия жена, която пищеше от болка.

— Не беше чак толкова страшно — спокойно каза Адриан и, странно нещо, като я погледна, изведнъж му се стори по-зряла. Сякаш в един миг бе станала по-женствена. Преди това си беше момиче. В известен смисъл бе имала право, всъщност е била девствена. — Наистина не беше чак толкова страшно — щастливо каза тя. — Бих родила отново… — усмихна се, а Бил прихна. Адриан дословно повтаряше това, което бе предсказал. — Той добре ли е?

— Направо е чудесен. В момента го къпят и разхубавяват за тебе, а после ще ти го донесат.

И наистина след няколко минути влезе една от сестрите с бебето на ръце, окъпано и приятно ухаещо, стегнато повито в пелени и одеялце. Когато й го подаде, то отвори очи и двамата с Бил възхитени се загледаха в него. Беше съвършено във всяко отношение чудо на чудесата, превъзхождащо всичко, за което Адриан бе мечтала. Напомняше на Бил донякъде Адам и Томи, но беше и доста различно. Различно и изключително. Той изведнъж почувства Адриан много по-близка, дори по-близка от преди, сякаш имаха една душа, един ум, едно сърце… и едно дете. Сякаш сърцата и на тримата биеха в едно. А бебето пак отвори очички и ги погледна, като че се опитваше да си припомни дали ги познава.

Адриан отново се разплака, но вече с радостни сълзи. Всичко в това малко същество си струваше. Струваше си цялата болка, конфузното положение, неудобството, което беше преживяла. Струваше си дори провала на брака й със Стивън и сега изведнъж тя се почувства двойно по-щастлива, че не му бе позволила да я принуди да абортира. Потръпна при тази мисъл, когато Бил й помогна малко да отвие бебето и да го сложи на гърдата си. То веднага я пое и Бил усети, като ги гледаше, че сълзи изпълват очите му. Всичко беше толкова просто, толкова леко, толкова близо до това, за което ни е даден животът. Двама души, които се обичат, и деца, които навлизат в живота им като благословия.

— Как ще го наречем? — прошепна му Адриан.

— Все си мисля, че не е лошо да е Тайпин. Макар че името е ужасно.

— На мен пък ми харесва — нежно каза тя. Никога нямаше да забрави какво бе направил той за нея, как й се беше посветил от началото до края. Знаеше, че без него не би преживяла раждането. Лекарският екип й се струваше много по-маловажен. — Следващото ще си го родя вкъщи — заяви тя и Бил изстена.

— Моля те… ще ми позволиш ли малко да си поема дъх? Още няма и шест часа сутринта. — Но му беше много драго, че тя говори за „следващото“.

Адриан му се усмихва и се сети, че е Нова година, неговият рожден ден.

— Честит рожден ден! — Наведе се напред и го целуна, а бебето ги гледаше. От време на време то издаваше тихи сумтящи звуци, но по всичко личеше, че се чувства съвсем спокойно между тях.

— Какъв страхотен подарък! — Беше прекрасен начин да отпразнуваш четирийсетия си рожден ден, едно напомняне колко безценен, колко прост и неповторим е животът. Жената, която обичаше, му бе подарила дете. Какъв по съвършен дар от това? — Впрочем, какво ще кажеш за Теди?

Тя се замисли за момент, а после предложи:

— Как ти се струва Сам?

Той кимна и го погледна. Беше хубаво дете и името като че ли му подхождаше.

— Много ми харесва. Сам Тайпин. — Не искаше да й задава въпроси. Дали щеше да се казва Сам Тайпин или Сам Таунсънд, или пък с моминското й име, Сам Томпсън? Беше още много рано да я пита.

Бил остана с нея до девет часа сутринта, а после си отиде вкъщи да се изкъпе, да почисти и да закуси. Обеща й да се върне не по-късно от дванадесет и й поръча да поспи. Докато излизаше на пръсти от стаята, за да не вдига шум, той се обърна и ги погледна. Бебето спеше в ръцете на майка си. Двамата бяха такава мирна и обична гледка, че за пръв път от дълго време насам той се почувства абсолютно доволен и спокоен и напълно щастлив.

26

Адриан се събуди около час след като Бил си бе отишъл. Бебето още спеше, но сестрите влязоха да проверят как се чувства тя. Чувстваше се много добре, все още имаше леки контракции, но изглежда това беше в реда на нещата. След като те си излязоха, тя дълго лежа неподвижно, отдадена на мислите си. Трябваше да се обади по телефона на две места и сега моментът като че ли беше подходящ, колкото и всеки друг. Гледаше спящото дете до себе си и се чувстваше като заредена с електричество. Това беше най-вълнуващия ден в живота й, най-щастливият момент, и някак си й се искаше да го сподели.

Най-напред се обади в Кънектикът. Разговорът беше труден, но радостната вест малко го разведри.

— Защо не си ми казала? — попита майка й, потресена от новината, че има внуче, без изобщо да е подозирала, че Адриан е бременна. — Да не би да не е нормално? — Това беше единственото обяснение, което можа да измисли, задето дъщеря й не бе споделила с нея. Съвсем типично за общуването на Адриан със семейството й през последните години, още откакто се бе омъжила за Стивън. Родителите й не си бяха правили труда да крият, че не го харесват. Може и да са били прави, но това трайно се бе отразило на отношенията със собствената им дъщеря.

— Извинявай, мамо. Нещата тук бяха доста объркани. Стивън ме напусна през юни. И… аз си мислех, че ще се върне, не исках да ти казвам за бебето преди това… Сигурно е било много тъпо от моя страна.

— И аз мисля така. — Последва продължително мълчание. — Той плаща ли ти издръжка?

Стори й се поразително, че това е единственото, за което се сещат.

— Не, аз не пожелах.

— Ще се бори ли за попечителство над детето?

— Не. — Реши да им спести подробностите по този въпрос, а също да не им казва и за Бил. В противен случай майка й щеше да си помисли, че е имала любовник и Стивън затова я е напуснал. Нямаше защо да бърза, щеше да й обясни всичко по-късно. Беше искала само да й съобщи за бебето.

— Колко ще останеш в болницата? — Майка й беше така мъчително прозаична, че беше трудно да я почувства близка, дори сега, когато самата тя току-що бе станала майка.

— Може би до утре. — Не беше сигурна. — Или още няколко дни. Всъщност, още не зная.

— Ще ти се обадя, когато се прибереш. Номерът ти още ли е същият? — Самият факт, че питаше за това, говореше сам за себе си — колкото и рядко да го правеше, обикновено ги търсеше Адриан.

— Да. — Когато освободи мезонета, беше поръчала да инсталират телефона й в жилището на Бил. Тогава това й се бе сторило по-лесно, отколкото да дава обяснения. — Ще ти се обадя, мамо.

— Добре. И… моите поздравления… — Изглежда майка й още не беше решила как трябва да приеме новината, а баща й не си беше вкъщи. Този разговор малко я натъжи, но поне бе изпълнила дълга си.

Следващият беше още по-труден. Нейният адвокат бе попаднал случайно на телефонния номер на Стивън, но я бе посъветвал да не го използва. Тя извади от чантата бележника си и като държеше бебето с лявата ръка, набра номера. После погледна Сам. Той беше толкова хубав, толкова сладък и толкова спокоен. Беше точно такъв, какъвто бе искала да бъде, дори нещо повече. Беше на четири часа, а тя вече имаше чувството, че винаги е бил с нея.

— Ало? — прозвуча по телефона познатият глас. Не го бе чувала от месеци и изведнъж се почувства неловко.

— Здравей… Стивън… Аз… Обажда се Адриан. Извинявай, че те безпокоя.

Последва дълга пауза, той мълчеше. Не можеше да си представи защо Адриан го търси и откъде е намерила нерегистрирания му телефон.

— Защо се обаждаш? — Държеше се, сякаш тя нямаше право дори да разговаря с него и докато го слушаше, тя усети, че ръката й се разтрепери.

— Помислих си, че имаш право да знаеш… бебето се роди тази сутрин. Момченце е и тежи три килограма и седемстотин грама. — Отново настъпи тишина, по-продължителна дори от предишната, и тя изведнъж се почувства голяма глупачка, че му се обажда. — Извинявай. Май не трябваше да ти звъня… но просто си помислих…

Най-после гласът му се чу:

— Нормално ли е?

Същото, което я бе политала и майка й. Въпросът прозвуча някак обидно.

— Да, всичко му е наред — тихо каза тя. — Истински красавец е.

Тогава той колебливо попита:

— Ти добре ли си? Много ли беше ужасно? — Каза го почти като мъжа, когото някога бе познавала.

— Мина добре. — Нямаше никакъв смисъл да му обяснява какво бе преживяла. Беше много по-тежко, отколкото си го бе представяла, но сега, когато държеше Сам в ръцете си и всичко бе свършило, вече не й се виждаше толкова страшно. — Струваше си. — И добави колебливо: — Исках да ти се обадя… Мислех, че… Зная, че си подписал онези документи, но исках да ти дам възможност да го видиш, ако желаеш. — Беше по-внимателна, отколкото биха били повечето други жени в подобна ситуация, но Адриан си беше такава. — Аз, разбира се, не очаквам да го направиш… Просто си помислих, че трябва да ти съобщя, в случай че… — Гласът й заглъхна и неговият се вряза в настъпилата тишина:

— Бих искал да го видя.

Думите му поразиха Адриан като мълния. Винаги бе възнамерявала да му предложи тази възможност, но всъщност никога не бе очаквала, че той ще се възползва от нея.

— Ти къде си?

— В „Сидърс-Сайниай“.

— Ще мина по някое време тази сутрин. — И добави със странен, изпълнен с копнеж глас: — Той има ли име?

Тя кимна, по бузите й се затъркаляха сълзи. Не беше очаквала това от него и се разстрои. Не беше го виждала от юни, когато я бе напуснал. А сега, след всичкото това време, искаше да види детето си.

— Казва се Сам — прошепна тя.

— Целуни го от мен. До скоро.

Последните му думи я стреснаха дори още повече. Изведнъж тонът му бе станал толкова различен, толкова мек, че тя започна да се плаши какво ще се случи, когато дойде да я види. Мисли за предстоящата им среща през цялата сутрин, притиснала до себе си бебето, а то спеше непробудно и не помръдваше. Вече наближаваше дванайсет, когато чу вратата да се отваря и Стивън, в сив панталон, синя риза и блейзър, застана на прага и я погледна. Косата му беше по-дълга отпреди, беше загорял от слънцето и по-красив от всякога.

— Здравей, Адриан, може ли да вляза? — Стоеше и я гледаше колебливо от вратата.

Тя кимна, като се опитваше да не се разплаче, но усилията й бяха напразни. Когато той тръгна към нея, сълзите бавно се застичаха по бузите й. Изведнъж си спомни колко много го бе обичала, какви надежди бе хранила, колко уверена беше, че бракът им ще е завинаги и колко нещастна и беззащитна се бе почувствала, когато той я напусна.

В началото Стивън виждаше само Адриан и тръгна бавно към нея с голям букет жълти рози в ръка, но когато застана до леглото, забеляза бебето. Увито в синьото си одеялце, малкото му червено личице беше като покарала от нея самата безценна розова пъпка.

— О, боже мой… — Не можеше да откъсне погледа си от него. — Това ли е той?

Тя кимна и се усмихна през сълзи на глупавия му въпрос.

— Нали е хубав?

Този път Стивън кимна и докато гледаше — най-напред детето си, а после жената, която го бе родила, очите му се просълзиха.

— Какъв глупак бях… — Точно същите думи, които си бе представяла в своите фантазии, но всъщност никога не бе очаквала да чуе.

Тя кимна, без да крие повече сълзите си. Нямаше как да не се съгласи с него. Но преди никой не можеше да го разубеди, собственият му адвокат се бе опитал и не бе стигнал до никъде.

— Струва ми се, че просто беше много изплашен.

— Зная, бях. Просто не можех да си представя, че ще имам деца и ще правя жертвите, които всеки баща прави. И все още не мога да си го представя — честно призна той. Но беше развълнуван при вида на детето. Неговото дете. Неговото творение. — Хубав е, нали? — тихо промълви той, без да откъсва очи от него. Адриан го наблюдаваше. Стивън най-после я погледна, но погледът му беше безразличен, в него нямаше нежност. — Сигурно не ти е било леко през тези последни месеци. — Тя кимна. Не искаше да му казва за Бил. Това не го засягаше. — Къде живееш?

Колко странно, че я питаше сега, след всичкото това време. Отговори му уклончиво. През тези месеци нито веднъж не се бе поинтересувал къде и как живее. А сега се интересуваше. Или само си даваше вид?

— На същия адрес, в другия край на комплекса.

Той предположи, че си е купила нещо по-малко с парите, които бе получила от продажбата на мезонета.

— Много хубаво. — Пак се загледа в сина си и нежно докосна малките пръстчета. — Толкова е мъничък… — И толкова съвършен!

— Тежи почти четири килограма — застъпи се тя за Сам, но Стивън беше в състояние само да го гледа в почуда.

Не намираше в него нищо познато, освен може би някои черти на Адриан. Сам без съмнение беше съвсем отделна личност и на Стивън това не му беше неприятно. Адриан го погледна колебливо, ръцете й още трепереха от вълнението, че го вижда отново.

— Искаш ли да го подържиш?

Стивън изведнъж придоби ужасено изражение, а после стресна и себе си, и нея, като кимна и протегна ръце. Адриан внимателно му подаде бебето. В края на краищата, беше негов син, нали точно затова му се бе обадила? Да види дали ще го обикне, да му даде последен шанс да запази връзката с детето, което бе отхвърлил. Постави го в ръцете му и докато наблюдаваше с каква тиха почуда гледа той спящото бебе, усети как в гърлото й се надига ридание. Стивън седеше на стола до леглото и не се осмеляваше да помръдне, видът му беше ужасен, ръцете му — неподвижни, сякаш се опасяваше, че бебето ще подскочи и ще го ухапе. Но седеше и го гледаше. Докато Адриан го наблюдаваше, вратата се отвори и се появи Бил с огромен букет цветя, двайсетина балона и грамадно синьо мече, което непохватно остави на прага. Когато Бил тръгна да влиза, Стивън се бе навел над Адриан и й връщаше бебето. От мястото си Бил виждаше само милата сценка на отново събралото се семейство. Адриан го гледаше стреснато, Стивън стоеше до нея, сякаш никога не бе я напускал, а бебето за пръв път се разплака, като че беше разбрало, че се е случило нещо ужасно.

— О… извинете… Виждам, че моментът не е подходящ — каза Бил, без да се обръща определено към някого. Боеше се да погледне Адриан в очите при мисълта какво ще види в тях.

— Няма нищо — притеснено каза тя, — това е Стивън Таунсънд, моят… — Почти се задави от думите, които за малко не изрече — „моят съпруг“. Видя как пребледнява лицето на Бил и искаше да го помоли да престане, да прекрати тази истерия и да влезе. И без това Стивън след малко щеше да си тръгне. Но усети, че не е в състояние да промълви и дума. Стивън го гледаше враждебно и Бил тръгна да излиза от стаята, без да чака обяснение.

— Ще дойда по-късно.

— Не… Бил…

Но той бе вече излязъл и бързо се отдалечаваше по коридора, а в гърлото му беше заседнала буца, същата буца, която го бе задавила, когато Лесли му бе казала, че няма да дойде с него в Калифорния. Всичко се повтаряше отново — загубата, болката, мъката, самотата… Но този път той нямаше да го допусне!

А в болничната си стая Адриан изглеждаше много разстроена. Стивън я наблюдаваше и сприхаво попита:

— Впрочем, кой беше този? — Появата на трето лице явно му беше неприятна.

— Един приятел — тихо каза тя. Видя, че Стивън изведнъж се ядоса, но и двамата знаеха, че той няма никакво право на това. Сега я гледаше със сериозно изражение. Беше мислил много след телефонното й обаждане, и след като беше видял сина си.

— Дължа ти едно извинение — каза той, а Адриан безмълвно страдаше при мисълта какво преживява Бил.

Не беше очаквала Стивън да дойде толкова бързо, а когато бе предложил да я посети, се бе зарадвала, че ще се освободи от тази грижа и с Бил ще могат да продължат живота си. Беше си обещала, че ще му се обади, но изобщо не бе очаквала, че нещата ще се развият така, или че Бил ще ги завари двамата. Изведнъж всичко се обърка и тя не знаеше какво да прави с разплаканото дете. Позвъни на сестрата, която предложи да го занесе за малко в детската стая, и обърна към Стивън изпълнен с болка поглед.

— Съжалявам, ако съм ти причинил мъка, Адриан. — При тези негови думи тя изведнъж си припомни вечерта, когато в „Льо Шардоне“ изобщо не пожела да я забележи, а беше бременна вече в шестия месец. — Последните месеци трябва да са били много трудни за теб. — Доста бледо описание на това, което й бе минало през главата. Ако не беше Бил да се грижи за нея, не знаеше как би го преживяла. — Но те бяха трудни и за мен. — Адриан не вярваше на ушите си. Не тя се беше развела с него. Докато го слушаше, си даде сметка, че още е разгневена от това, което бе направил той. Разгневена и наранена. Не беше сигурна, че някога изобщо ще му прости. — Ти ме постави пред едно предизвикателство, което ме разтърси из основи, в известен смисъл това беше абсолютно предателство — продължаваше той, а Адриан не сваляше очи от него. Беше си същият егоист, какъвто е бил винаги. — Но заради сина си… нашето дете… мисля, че с времето ще мога да ти простя.

Тя го гледаше с широко отворени очи, неспособна да повярва това, което чуваше. Той можел да й прости!

— Много мило от твоя страна — тихо каза тя, — много съм ти признателна. — Едва не се задави от тези думи. — Но, Стивън, ти не си единственият, който беше наранен. Съжалявам, ако си се почувствал предаден, но ти ме изостави, когато бях бременна. Ти напълно ме изхвърли от живота си. Ти взе всичките ни мебели, изрита ме от дома ни, разведе се с мен и се отказа от правата си над нашето дете. Не желаеше дори да разговаряш с мен, когато ти се обаждах. — Тя изреди цял поменик от прегрешения, но изглежда това не му направи никакво впечатление и той продължи:

— Както и да е. — Все едно, че нищо не беше казала. — Мисля, че за доброто на детето трябва отново да се съберем.

— Сериозно ли говориш? — Гледаше го едва ли не ужасено. Колкото и да желаеше да постъпи честно с него, това нямаше нищо общо с плановете й. Той бе дори още по-безчувствен от преди и както всичко останало в живота му детето беше само една възможност за задоволяване на егоизма му. Сега, след като го бе видял, след като го бе одобрил — и беше момче — изведнъж бе готов да помисли за признаването му. А ги бе изоставил напълно. Тя бе искала да му даде тъкмо тази възможност. Но това, което бе очаквала, ако изобщо бе очаквала нещо от него, бяха искрени чувства към детето. Не дори да изпитва нещо към нея, не бе очаквала нещо повече от малко нежност и доброта. Малко разкаяние или съжаление, капка добронамереност и загриженост. Но изведнъж осъзна какво бе имал предвид Бил. Този човек не носеше в себе си нищо от това.

— Мисля, че не ме разбра — възрази тя. — Стивън, ти се отказа от всичко, защото не даваш и пет пари за никого от нас двамата. Ти ни напусна. Единствената причина да ти се обадя беше нищожната вероятност да съжаляваш за стореното. Исках да ти дам възможност да видиш детето си. Но теб не те е грижа за никого. Не те измъчват каквито и да било угризения за това, което направи. Единственият човек, когото обичаш, си ти самият, а имаш нахалството да си въобразяваш, че си предаден. Не съм убедена, че изпитваш някакви чувства дори към бебето и че изобщо си способен на това. Така си погълнат от собствената си персона, че не те интересувам нито аз, нито детето. Мисля, че си впечатлен от факта, че имаш син, но само толкова. Какво е той за теб? Какво означава? Какво си готов да му дадеш? — Въпросът беше важен и на Стивън му беше много неприятно, че му го задават.

— Покрив, храна, образование, играчки… — Не можа да се сети за нищо повече и тя поклати глава. Не беше издържал изпита. Никога нямаше да го издържи. Сега Адриан го знаеше. Точно в това имаше нужда да се убеди и вече се радваше, че му се бе обадила.

— Забравяш нещо много важно.

Стивън се замисли, като местеше поглед от нея към бебето и обратно, но нищо не му идваше на ум. Изглеждаше красив, но и празен.

— Забрави любовта. Тя е по-важна от покрива над главата, храната, образованието и всичко останало. По-важна е от компютрите, ракетите за тенис, мебелите, стереоуредбите, апартаментите, службите. Любовта. Това нещо, за което беше напълно забравил по време на брака ни. Ако ме беше обичал, нямаше да ме изоставиш — нито мен, нито бебето.

— Обичах те… но ти не ме обичаше. Ти наруши тържественото си обещание никога да не раждаш. — И го говореше най-сериозно.

— Не можех да постъпя по друг начин. И сега не съжалявам.

— А би трябвало — оскърбено каза той, — за мъката, която ми причини.

— Мъката, която съм ти причинила ли? — Адриан го погледна смаяно, а той стана и закрачи из стаята, загледан в огромното мече, което Бил беше оставил до самата врата.

— Истината е, че ти ме предаде — отново повтори той — и ако сега съм готов да ти простя в името на детето, трябва да ми бъдеш много благодарна.

Тя го гледаше и не вярваше на ушите си.

— Е, не съм ти благодарна — каза му без заобикалки тя. А после му зададе най-ужасния въпрос: — Стивън, обичаш ли бебето? Искам да кажа, обичаш ли го истински? Искаш ли го повече от всичко друго на света… имаш ли желание да прекараш живота си в усилия да направиш неговия по-хубав?

Той мълча дълго.

— Сигурен съм, че с времето ще се науча.

Но като го погледна. Адриан разбра, че нещо в него отдавна е умряло, без той дори да забележи.

— Ами ако отново се почувстваш застрашен от нас, тогава какво? Ще ни зарежеш, така ли? Или ще продадеш апартамента? Или просто ще подадеш молба за отказ от родителски права? — Той се бе отнесъл жестоко с нея, а косвено и със собственото си дете, и двамата го знаеха, независимо от приказките му за „предателство“.

— Не мога да ти давам обещания за бъдещето. Мога само да ти кажа, че ще опитам. Но мисля, че трябва да се върнеш при мен и да опитаме. Ти ми дължиш това. — Дължала му го. Колко трогателно! Какво нежно предложение!

— В качеството си на каква? Да се оженим отново ли ми предлагаш? — Искаше да си изясни всичко веднъж завинаги. Това беше разговорът, за който дълго бе мечтала.

— Не… аз… мисля, че трябва да опитаме. Мисля, че трябва да се върнеш и да опитаме в продължение на шест месеца, на една година, докато видя дали…

— Дали ще ти хареса да бъдеш баща, това ли имаш предвид? Ами ако не ти хареса?

— Няма да е голяма трагедия. Документите са налице, ще се сбогуваме и ще си пожелаем всичко хубаво. — Звучеше като споразумение за сделка.

— А Сам? — За нея той беше вече едно осезаемо присъствие, една неповторима скъпоценна личност.

— При това положение ще бъде твой.

— Колко мило. А как ще му го обясня, когато порасне? Че си го взел на изпитателен срок, но не си го харесал, така ли? Не, Стивън, не можеш да вземеш бащинство под наем, за да видиш дали ти стои добре. Или го правиш, или не го правиш — също както брака, както любовта, както истинския живот. Това не ти е някоя от твоите игри на тенис, където опитваш различните партньори и си избираш тези, които играят най-лошо, за да четкаш самолюбието си.

Стивън изглеждаше вбесен от думите на Адриан, но казаното бе абсолютно вярно и той го знаеше.

— Тогава за какво всъщност ми се обади? Не искаше ли точно това от мен? Или се опитваш да избереш най-доброто предложение? — Новият диамантен пръстен на ръката й не беше останал незабелязан, нито пък Бил с многобройните му подаръци, оставени до вратата.

— Вече не ми е необходимо твоето най-добро предложение. Исках да съм сигурна, че не те лишавам от последната възможност, преди завинаги да се откажеш от сина си. Смятах, че имаш право на това, че съществува някаква нищожна вероятност някой ден горчиво да съжаляваш, и че като го видиш, може да го обикнеш. Но това не стана. Ти искаш само да го изпробваш, като някаква кола или самолет под наем. Искаш аз да се върна, за да го гледам, защото си готов да ми простиш за „предателството“, както го наричаш. Но предателство извърши ти, не аз, и сега бебето е мое.

Той изглеждаше объркан, но не особено разстроен от думите й. Тя се питаше дали дори не изпитва облекчение. Но както и да се чувстваше в момента, той не се беше променил. Адриан вече беше сигурна в това.

— След като си толкова загрижена какво ще му кажеш, когато порасне, можеш да му обясниш, че съм ти предложил да те приема обратно, а ти си отказала.

— При условията на развода, Стивън. Това не е нищо. — Изведнъж забеляза, че крещи, но не я беше грижа. Дори се почувства добре от това, че най-после му се развика. — Аз искам да го обичам безусловно, в богатство и бедност, независимо дали ще е красив или грозен, когато се смее и когато плаче, когато е болен и когато е здрав, с всяко грамче любов, на което съм способна. Ето, това искам аз да дам на нашето дете. — В очите й се биха появили сълзи и когато изрече тези думи, разбра, че точно това жадува да даде и на Бил — всичко, което имаше, завинаги.

— Няма такова нещо като безусловна любов, освен между глупаци — цинично каза той.

— Тогава аз съм глупачка. — Някога бе предложила цялата си обич и преданост на него, а той ги бе захвърлил.

— Всичко хубаво тогава. — За момент Стивън постоя, загледан в нея. Всички чувства, които някога бяха хранили един към друг, изглежда бяха изчезнали. После добави по-меко: — Съжалявам, че нищо не се получи, Адриан. — Ала нямаше вид на човек, който наистина съжалява, че се отказва от детето си. То за малко го бе заинтригувало, бе го очаровало, но моментът беше вече отминал. В мига, когато сестрата изнесе бебето от стаята, Стивън сякаш го забрави.

— И аз съжалявам. — Гледаше го и се питаше, кой всъщност е бил той през цялото време, докато си е въобразявала, че го познава. — Съжалявам теб — тихо добави тя.

— Можеш да си го спестиш.

Най-после Адриан се почувства свободна. Сега беше двойно по-доволна, че му се обади. Той беше откровен с нея, нямаше да почувства никаква загуба.

— Не бях подготвен за това, Адриан. Предполагам, че никога няма да бъда.

Това бяха най-честните думи, които някога й бе казвал, независимо че бе заинтригуван от красотата на новородения си син. Стивън просто не беше Бил. Сега тя ясно осъзна, че повече не го обича. Не го обичаше от месеци, откакто Бил… или може би, още откакто бе забременяла, но не си бе давала сметка за това.

— Зная. — Тя бавно му кимна, а после отпусна глава на възглавниците, тази сутрин й се бе сторила много дълга. — Благодаря ти, че дойде. — Той докосна ръката й, обърна се и излезе от стаята, без да каже дума повече. Адриан знаеше, че този път си отива завинаги и че, колкото и да е жалко, никога няма да й липсва. Лежеше и мислеше за Бил. Беше ужасно разтревожена какво ли си е помислил, като я бе видял със Стивън. Единственото, което искаше, беше той да се върне и тогава все някак щеше да му го обясни.

Докато тя мислеше за Бил, Стивън крачеше по коридора с дълга, мъжествена крачка. Отби се за малко в детската стая и погледна бебето. Синьо вързопче в пластмасово кошче, сложено на подставка, така че сестрите да го виждат по-добре. На прикрепеното към него синьо картонче беше написано: „Томпсън, момче, 3,7 кг, 5:15 ч. сутринта“. Носеше моминското й име, както, по искане на Стивън, бе посочено в решението на съда. Стивън го гледаше и чакаше да почувства нещо, каквото не бе изпитвал никога досега, но нищо не се случи. Бебето беше хубаво и невероятно малко и уязвимо. Събуждаше желание да протегнеш ръка и да го докоснеш. Никога нямаше да забрави как го бе държал в ръцете си. Ала бе почувствал облекчение, когато Адриан си го бе взела обратно, както и сега, когато знаеше, че то е на Адриан, не негово. Приятно му беше, че то принадлежи другиму. Беше възнамерявал да опита за известно време, може би просто за да си върне Адриан, но като разбра, че това не се налага, сякаш камък падна от плещите му. Дори на него му бе станало ясно, че отношенията им са вече окончателно прекратени. Тя искаше прекалено много неща, които той не желаеше. Очакваше прекалено много от него.

— Ваше ли е? — попита го с широка усмивка възрастен плешив мъж с пура, а Стивън му отправи странен поглед и поклати глава. Не. Не беше негово. Беше чуждо. И си тръгна със своята равна походка, почувствал се отново спокоен. Това беше краят на мъките за Стивън.

Адриан чака цял ден Бил да се върне, ала той не се появи. Непрекъснато набираше номера на апартамента, ала никой не отговаряше. Към четири часа вече се бе отчаяла, че ще успее да го намери. Ужасно се измъчваше какво ли си е помислил. Искаше да му обясни и да му разкаже за резултата от посещението на Стивън. Но просто не можеше да го открие. Тревожеше се и за организираното в негова чест парти, сети се, че хората разчитат на нея да го заведе в службата, където всички изпълнители и целият екип се готвеха да го изненадат. Накрая започна да звъни направо в кабинета му, като предполагаше, че другите сигурно вече са се събрали там. Към шест най-после някой вдигна телефона и тя чу врявата вътре. Опита се да вика достатъчно силно, за да я чуят през шума, и най-накрая асистент-режисьорът разбра кой се обажда.

— Адриан? О, моите поздравления за бебето!

Бил бе разказал на всички за Сам, но тези, които го познаваха добре, намираха, че е странно тих. Помислиха, че просто е уморен след дългата нощ, прекарана край раждащата Адриан. Както се оказа, на партито се бе озовал съвсем случайно. След като бе излязъл от болницата, се бе върнал вкъщи, а после бе отишъл в службата, за да избистри главата си. Бе пристигнал само малко по-късно, отколкото се очакваше.

Сякаш му беше писано да отиде там, със или без нея.

— Бил там ли е? — Най-после го бе открила.

— Току-що си тръгна. Каза, че имал да свърши някои работи. Но партито е страхотно. — Асистент-режисьорът беше явно доста пийнал. Беше им толкова весело, че почетният гост едва ли им липсваше много. Бил се бе трогнал от вниманието, но бе почувствал нужда да остане сам и се бе измъкнал. Рожденият ден вече му бе предложил достатъчно емоции.

Адриан отново се опита да го открие вкъщи, но той беше включил телефонния секретар. Не можеше да повярва, че се бе изнизал така между пръстите й и че няма да й даде възможност да му обясни какво се бе случило. За него не беше тайна, че тя възнамерява да се свърже със Стивън, след като детето се роди, но не беше очаквал да го види седнал до Адриан в болничната стая с бебето на ръце. Веднага си бе направил безкрайно мъчителни изводи. Адриан лежеше на леглото и го чакаше, а той все не идваше и не идваше. Започна да се опасява от най-лошото — сигурно толкова й се е разсърдил, че не желае да я вили никога повече. А тя не можеше да направи нищо, за да го намери. Не можеше да напусне стаята и болницата. Почувства се безпомощна, като хваната в капан.

Държа бебето на ръце по-голямата част от следобеда и през цялата вечер го остави в кошчето до себе си. Когато й донесоха подноса с вечерята, тя го върна. Беше сложила голямото синьо мече на един стол, седеше и тъжно гледаше розите от Бил. Единственото й желание беше да го види и да му каже колко много го обича.

— Искате ли хапче за сън? — попита я в осем сестрата, но Адриан само поклати глава и тя записа на картона, че съществува опасност от следродилна депресия. Там беше отбелязано, че не е яла нищо нито на вечеря, нито на обед, че не изглежда много въодушевена дори от кърменето на бебето, че е тиха и необщителна. Веднага, след като сестрата си излезе, Адриан пак набра апартамента. Все още беше включен телефонният секретар и тя остави отчаяна молба към Бил да й се обади.

Отново взе на ръце бебето и дълго го държа притиснато до себе си. Гледаше нослето, спящите очички, красивите устенца, леко свитите пръстчета. Беше толкова сладък, толкова малък и така съвършен и тя бе така погълната от него, че не чу, когато в девет часа вратата се отвори. Един дълъг миг Бил стоя загледан в тях, като се опитваше да си наложи да не изпитва никакви чувства, нито към нея, нито към детето, а после тя внезапно се обърна и го видя. Дъхът й секна, несъзнателно протегна ръка и се опита да стане от леглото, което не й беше много лесно.

— Стой си там — тихо каза Бил, — не ставай! Минах само да се сбогувам. — Говореше хладно и спокойно. Приближи се малко, но остана на разстояние от нея. Беше необичайно издокаран и тя по някакъв начин разбра, че не е заради партито. Партито беше изненада и той се бе появил там по фланелка и джинси, а сега изглеждаше облечен за някакъв специален случай. Носеше английски костюм от туид, кремава риза, папионка и официални кафяви обувки, а на ръката му беше преметнато зимно палто. Адриан изведнъж разбра, че той си отива.

— Къде си тръгнал? — разтревожено попита тя. Веднага почувства, че всичко между тях се е променило. Само за няколко часа, от сутринта насам. Едва преди дванайсет часа бяха като едно сърце и една душа, а сега той се бе откъснал от нея и я напускаше. И тя знаеше защо. Питаше се само дали ще успее да излекува болката, която му бе причинила.

— Реших да ида за няколко дни до Ню Йорк да видя момчетата. — Погледна часовника си. — Трябва след малко да тръгвам, за да хвана самолета.

Сърцето й се сви. Изпитваше единствено панически страх, че ще го загуби. Като видя как притеснено се оглежда из стаята и после пак се обръща към нея, сякаш се бои да погледне към детето, едва не се разплака.

— Момчетата знаят ли, че ще отидеш?

— Не — мрачно призна той. — Мислех да ги изненадам.

— Колко време няма да те има? — Не знаеше какво да му каже, освен че съжалява, че е била глупачка, че не е трябвало да я интересува какво мисли Стивън, че той е нищожество, че тя също е нищожество, че обича Бил повече от живота си и че Сам ще расте като тяхно дете… ако остане, ако Бил само остане… ако само й прости.

— Не зная колко ще стоя там — отвърна той, стиснал палтото в ръцете си и вперил изпълнени с копнеж очи в нея. — Една седмица… две. Мислех, ако Лесли ми разреши, да ги заведа на малка ваканция, след като се върнат от Върмонт… — Вечно беше зависим от нечия милост, за да стигне до хората, които обича… от Лесли, от Адриан… от Стивън… Но сега не трябваше да мисли за това. Просто щеше да е хубаво да види момчетата и да се измъкне от Калифорния. До гуша му бе дошло. Имаше нужда от малко почивка. Собственият му подарък за рождения му ден беше да напусне града и да остави други да се грижат за проблемите му. Беше подготвил достатъчно сценарии, по които да работят, докато го няма, пък ако не разберяха нещо, можеха да си го измислят.

— Впрочем, наел съм ти медицинска сестра. След като излезеш от болницата, ще идва през деня, а може да остава и нощем, ако имаш нужда от нея. Не съм я виждал лично, но от агенцията ме увериха, че е страхотна. — Беше помислил за всичко. Очите на Адриан се изпълниха със сълзи, като чу това.

— Не трябваше да го правиш, аз мога да се грижа за себе си.

— Мислех, че ще ти е необходима помощ за бебето. Освен ако… — Дори не се беше сетил за това. Погледна я любопитно и се почувства още по-глупав. — В моето жилище ли ще се върнеш, или ще отидеш при Стивън?

Тя разбра какво си бе помислил и сърцето я заболя за него. Вината беше само нейна и се почувства още по-зле заради болката, която му бе причинила.

— Няма да отивам при Стивън. Сега или когато и да било. Няма да ходя никъде с него. — Каза го толкова категорично, че той я погледна много особено.

— Тази сутрин останах с впечатлението, че… Стори ми се… Знаех, че ще му се обадиш — обясни той. — Не знаех обаче, че ще го направиш толкова скоро. Би трябвало да съм подготвен за това — тихо промълви той, — но не бях. За мен беше много неочаквано, когато ви заварих тримата… а бях така развълнуван за Сам и всичко останало и… — Лицето му беше толкова тъжно, че сълзите бликнаха по бузите й и тя отмести поглед към бебето.

— Исках просто да свърша с това… Зная, че не бях права, но исках да види детето… и да го освободи, в духовен смисъл, или да му даде своята благословия — нещо такова. Не зная какво съм си мислила, в каква налудничава заблуда съм живяла през цялото това време, че му дължа нещо заради детето. Може и да съм изпитвала чувство на вина, че ще му взема нещо така прекрасно и ще си отида с него, че вероятно ще го споделя с теб. Но истината е, че той дори не разбира какво означава да имаш дете. Не знае какво е това любов. За него детето не е нищо повече от едно затруднение. Той е нищожество и глупак, а аз съм била още по-голямо нищожество и още по-голяма глупачка, преди всичко задето съм се омъжила за него. — Погледна жално Бил и се разрида, както беше прегърнала бебето, и изведнъж то също се разплака.

Бил пусна палтото си и се втурна да й помогне.

— Чакай, остави на мен… — Беше спокоен и уверен, пое детето със сигурни ръце. — Гладен ли е?

— Не зная. Давах му да суче преди малко, но той като че още не се е научил.

— Може да се е подмокрил. — Бил опитно го провери, а после отново го зави стегнато в одеялцето. Тя безмълвно се възхищаваше колко сръчно се справя с всичко, което пипне — от сериалите и суфлетата, та чак до бебетата. — Искал е само пак да бъде повит стегнато, така ми се струва. Ти малко си го поразвила. Бебетата обичат да бъдат опаковани като какавиди. Гледай, ще ти покажа. — Демонстрира й го набързо и й подаде обратно детето със сигурни ръце, а тя си издуха носа и му благодари.

— Не зная какво съм си мислила, когато се обадих на Стивън. Но щом дойде, разбрах, че съм направила грешка. А после ти влезе и преди да успея да кажа нещо, вече си беше отишъл. — И отново се разплака. Влезе сестрата и поклати глава: при Адриан определено се проявяваха първите признаци на следродилна депресия. Или беше това или нейният съпруг й създаваше неприятности, но тук ставаше нещо.

— Цял ден се опитвах да ти се обадя — продължаваше Адриан — и не успях да те открия никъде! — с укор каза тя. — А днес беше рожденият ти ден!

— Зная — усмихна се той. Тя беше силно развълнувана и разстроена и имаше съвсем детински вид със синята панделка в косите си. Приличаше на пубертетче, прегърнало чуждо бебе. — Но беше толкова мъчително, когато влязох и той беше тук. Не очаквах да го видя. И изглеждахте толкова доволни!

— Ами, в началото беше много трогателно — заобяснява тя. Искаше й се Бил да седне, но не смееше да му предложи от страх да не го подсети, че трябва да хваща самолета. — Гледаше го, сякаш никога не е виждал бебе. Но е такова безчувствено животно и толкова високомерен! Не вярвам да е обичал някого или нещо през живота си, освен може би ракетата си за тенис или поршето си. Готов бил да ми прости, че съм го предала, и да ме приеме обратно с детето при условията на развода. Можеш ли да си представиш? — Още беше бясна, докато му го разказваше.

— А ако те беше приел без никакви условия? Ако ти беше казал, че те обича?

— Дадох си сметка, че вече е твърде късно, че вече всичко е свършило, ако изобщо го е имало. Между него и мен никога не е съществувало това, което съществува между нас. Отношенията ни бяха много неестествени и много младежки. Докато не те срещнах, не знаех какво е любов. — Адриан изрече това много тихо.

Бил остави палтото си до синьото мече и се върна до леглото. Тя продължаваше да седи с детето на ръце.

— Не можех да понеса мисълта, че те губя. Адриан… просто не можех. Вече съм го преживявал и зная какво е. — Погледна към спящото дете. — Не искам да загубя и теб! Искам ви и двамата, както и Томи и Адам, когато можем да сме заедно… завинаги. Нямам право да заставам на пътя ти. Ти си била омъжена за Стивън и имаш право да се върнеш при него, ако желаеш. Но ако си взела своето решение, ако вече си сигурна, трябва да ми го кажеш… — Гледаше я с изпълнени с мъка очи. На четирийсетия си рожден ден се беше състарил.

— Никога и никого не съм обичала повече от теб. — Тя протегна ръка към него с просълзени очи и той я взе в обятията си. Чувстваше се, сякаш бе плакала цял ден, но и той се чувстваше по същия начин. Рожденият му ден бе минал отвратително. — Не бих могла да живея без теб. — Още трепереше при мисълта, че заради собствената си глупост едва не го беше загубила.

Бил се усмихваше и не казваше нищо. Помогна й да остави детето в кошчето, а после отново я погледна.

— Обичам те. Искам само да знаеш колко много те обичам. — Погледна часовника си и се усмихна, без да става от ръба на леглото, където беше седнал. — Струва ми се, че току-що изпуснах самолета. — И без това пътуването му щеше да бъде изненада за момчетата, така че те нямаше да са разочаровани. — Имаш ли нещо против да прекарам нощта тук? — ухили се той, а тя прихна и отново издуха носа си. Бяха преживели един изпълнен с вълнения ден, както и нощта преди него.

— Не зная какво ще кажат сестрите. — Но когато се сгушиха в леглото, изглежда никой не се тревожеше особено от това — Адриан в розовата нощница, която той й бе подарил за Коледа, а Бил — в английския си костюм от туид. Тогава влезе сестрата да провери как е тя, завари ги да се целуват и тихо се измъкна от стаята. Госпожа Томпсън се чувстваше много по-добре.

— Ще си помислят, че се държим неприлично — прошепна му Адриан, когато вратата се затвори след сестрата.

— Прекрасно — отвърна ухилено той.

— Приготвила съм ти подарък за рождения ден. — Както си шепнеха и се целуваха, Адриан изведнъж се сети за часовника.

— Нима… вече? — Бил се разсмя. — Не избързваш ли малко?

— Отвратителен си. — Но той я целуна дълго и силно и светът отново стана прекрасен, сега, когато беше в неговите обятия.

— Имам за теб една изненада — замислено каза той, когато легнаха по гръб един до друг.

— И каква е тя? — Продължаваха да говорят тихо от страх да не събудят бебето и защото изведнъж животът бе започнал да им се струва така прост и спокоен.

— Тези дни ще се оженим.

— Крайно време беше — престорено се намръщи тя и размаха ръката с пръстена, подарен й за Коледа.

— Искам върху удостоверението за раждането на Сам да бъде написано моето име — твърдо каза Бил.

— Как ти се струва Самюел Уилям Тайпин? — подхвърли с плаха усмивка тя, а Бил се наведе над нея и я целуна.

— Става… — усмихна се той. — Става. — Отново я притисна към гърдите си и усети как сърцето й бие в един ритъм с неговото.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.